Бевърли Бартън
Белези по сърцето

Превод от английски: Мария Борисова, 2003

chitanka.info

На важните мъже в моя живот.

Мъжете, от които научих какви интригуващи, комплицирани, вбесяващи, невероятни, очарователни и неустоими могат да бъдат представителите на противоположния пол.

Дий Инман Старши, Хюстън Монтгомъри, Дий Инман Младши, Били Бийвър, Бранш Бийвър, Роджър Уолдреп и Брейдън Уолдреп.

Изказвам специални благодарности на скъпата ми приятелка Уенди Корси Стоб за нейната подкрепа, поощрение и разбиране.

Пролог

„Твоят син има нужда от теб. Върни се у дома.“

Джони Мак Кейхил прочете бележката отново. Проклетото писмо не му говореше нищо. Той нямаше син, а през изминалите петнадесет години домът му беше в Хюстън и околностите му. Разгледа отново написаното на ръка съобщение като обърна внимание на листа, откъснат очевидно от ученическа тетрадка. Взе плика, който бе захвърлил върху канапето заедно с останалата поща, и се опита да разчете размазания и нечетлив печат. Успя да различи единствено буквите АЛ, както и цифрата 35.

Алабама? Кой би могъл да му пише от Алабама след всичките тези години? Макар че от време на време изпращаше по малко пари на Лили Мей, тя никога не му пишеше в отговор. А освен нея там не бе останал друг човек, който да го е грижа дали е жив или мъртъв. Или грешеше?

Кой би му изпратил едно толкова загадъчно послание? Върни се у дома. У дома в Алабама? В Ноубълс Кросинг? Никога! По скоро адът ще се скове в ледове.

Джони Мак вдигна плика към светлината и забеляза вътре очертанията на още нещо, което не бе изпаднало заедно с краткото и мистериозно писмо. Той почука с пръст по плика. Два предмета се изтърсиха близо до отворения му край. Бръкна с палеца и показалеца си и измъкна сгъната вестникарска изрезка и една ученическа снимка.

Изблъска останалата поща настрани, седна на канапето и се загледа в цветната снимка. Оттам го гледаше лицето на симпатичен тийнейджър. Стомахът на Джони Мак се стегна на възел. Младото лице му се струваше странно познато — изсечените скули, тъмните очи, закачливата усмивка. Докато се взираше в снимката, той имаше чувството, че се оглежда в огледало и вижда пред себе си собствения си момчешки образ отпреди двадесет години.

Твоят син има нужда от теб. Върни се у дома. Джони Мак прегледа набързо статията и разбра, че това четиринадесетгодишно момче от Ноубълс Кросинг, Алабама, страда от амнезия след бруталното убийство на баща си. Майка му, Лейн Ноубъл Грейъм, заподозряна като извършител на въпросното убийство, все още не била официално обвинена.

Джони Мак се загледа в снимката на заподозряната, публикувана във вестника. Лейн. Мили Боже! Лейн Ноубъл. Той продължи да мести поглед между ученическата снимка на момчето, за което някой твърдеше, че е негов син, и снимката на Лейн Ноубъл, майка на момчето. Лейн Ноубъл Грейъм. По дяволите, нима Лейн все пак се бе омъжила за Кент Грейъм? Винаги бе смятал, че тя е твърде умна, за да се увлече по онзи кучи син. Но очевидно бе сгрешил.

Твоят син има нужда от теб. Върни се у дома.

Който и да бе човекът, изпратил му това послание, той бе допуснал една съдбоносна грешка — приел бе, че Джони и Лейн са били любовници на времето. А това не беше истина. Лейн беше единствената дебютантка от Магнолия авеню, която той не бе чукал в онези години. И единствената, която наистина бе желал.

1.

Силната гръмотевица заглуши за миг думите на свещеника. Лили Мей погледна към мис Лейн[1], изправена гордо до младия Уил, и забеляза, че момчето държи големия черен чадър над главата на майка си. Грижовен. Обичлив. На четиринадесет години той беше само едни дълги крака и ръце. И пронизващи черни очи, които толкова много приличаха на очите на баща му.

— Прах при прахта. Пепел при пепелта. — Преподобният Колби пренебрегна напълно намесата на природата и продължи да нарежда празните слова, които не можеха да донесат истинска утеха на онези, които искрено скърбяха за покойника.

Назъбена светкавица проряза небето и удари недалеч от тях. Няколко от дамите ахнаха на глас. Мери Марта Грейъм, с тресящо се от скръб тяло и пребледняло лице, се приближи до гроба, сякаш имаше намерение да се хвърли отново върху ковчега.

Всемогъщи Боже! Лили Мей безгласно изпъшка. Само това им трябваше сега — поредното представление на лудата Мери Марта, изнесено пред очите на целия град. Не стигаше ли, че всички те бяха принудени да изслушат истеричната й тирада по време на службата, ами сега трябваше отново да стават свидетели на безумната й скръб?

— О, Кент, толкова те обичах! — Мери Марта се наведе над металния сив ковчег. — Знаеш, че те обичах. Моля те, братко, моля те да се върнеш. Не ме оставяй…

Джеймс Уеър пристъпи напред, прегърна през кръста доведената си дъщеря и я придърпа назад, за да застане отново между майка си и него. Тя бързо се извърна и зарови лице на гърдите му, разтърсвана от неконтролируеми ридания.

Лили Мей забеляза съжалението, изписано по лицето на мис Лейн и си даде сметка, че тя искрено копнее да утеши бившата си снаха. Обстоятелствата обаче не позволяваха на заподозряната убийца да предложи любяща прегръдка на потъналата в скръб сестра на покойника. Бедната мис Лейн… Несправедливо беше, че една толкова добра жена, която не бе извършила и едно лошо деяние през целия си живот, сега можеше да бъде арестувана.

Проливният дъжд се усили, а службата край гроба на покойника продължаваше. Хладният, влажен вятър навяваше дъжда под тъмночервената тента, под която се бе скупчило семейството. Лили Мей, заедно с мис Лейн и Уил, стояха отвън на дъжда. Когато поканиха Уил да се присъедини към семейство Грейъм, той отказа и, демонстрирайки лоялността си, застана редом с майка си.

Лили Мей знаеше, че хората щяха да кажат, че денят не е подходящ за погребение. Може дори да се намерят и такива, които да изтъкнат, че и природата скърби за Кент Грейъм. Това обаче беше малко вероятно. Според нея отвратителното време беше в съзвучие с живота на Кент — мрачен, тъмен, студен и разрушителен. Презреният кучи син не заслужаваше да намери покой в някой светъл, слънчев ден. Всъщност, ако искаха времето и църковната служба да отдадат на Кент почитта, която той наистина заслужава, то тогава трябваше дяволът да излезе от ада и да засипе земята с огън и жупел. Тогава всички щяха да знаят, че сатаната лично е отнесъл долната му душица право в пъкъла.

Когато службата свърши, пронизителните писъци на Мери Марта задържаха присъстващите край гроба и не им позволиха да се разпръснат веднага. Лили Мей погледна през рамо и видя Джеймс Уеър и началника на полицията Бъди Лоулър, които се опитваха да укротят малката сестричка на Кент. Тя се бореше с тях като луда, а широко отворените й очи се стрелкаха във всички посоки.

Едит Грейъм Уеър наклони леко царствената си глава, а червената й коса, сресана в съвършена прическа, изглеждаше недокосната от вятъра и влагата. Тя погледна нехайно към разстроената си дъщеря, след което прониза Лейн с яростен поглед. Обвинението, четящо се в зелените й очи, трябваше да послужи като предупреждение за бившата й снаха. Според Лили Мей малко хора забелязаха този поглед. Те бяха прекалено заети да наблюдават Мери Марта, която риташе, крещеше и се съпротивляваше на усилията на двамата мъже да я издърпат далеч от гроба. Болезнено слабото тяло на Лили Мей бе разтърсено от лошо предчувствие. Познаваше властта на грандамата на Ноубълс Кросинг и знаеше, че тя е напълно достатъчна, за да се противопостави на влиянието, свързано с фамилното име на Лейн.

Лейн се пресегна, хвана Лили Мей под ръка и се вгледа умолително в очите й. Мис Лейн за пореден път я предупреждаваше, че, каквото и да се случи от тук нататък, каквито и трудности да застанат на пътя й, тя можеше да мисли и да се тревожи само за едно — необходимостта на всяка цена да предпази Уил.

— Хайде да се прибираме — рече Лейн и се обърна към сина си. — Искаш ли да се сбогуваш с баба си, преди да си тръгнем?

— Нямам какво да кажа на баба щом тя продължава да се отнася с теб по този начин.

Лили Мей никога преди не се бе гордяла толкова много с него. Макар и на прага на мъжествеността, Уил беше все още дете, но неговата обич и загриженост към мис Лейн красноречиво показваха, че един ден от него ще излезе изключително добър и почтен човек. Точно както искаше майка му.

Тя затвори чадъра си и се пъхна на задната седалка на белия мерцедес на Лейн. Когато се приберат у дома, щеше да им приготви кафе и лек обяд. След смъртта на Кент мис Лейн не бе яла почти нищо. И в това нямаше нищо чудно, предвид бързината, с която се бе превърнала в главната заподозряна. Дори и вълчият апетит на Уил бе намалял през петте дни, променили из основи живота им. Колкото по-упорито Лили Мей се опитваше да изличи спомените от онзи ужасен ден, толкова по-ярко изплуваха те в паметта й — като повтарящ се кошмар, пред който беше безсилна.

В пълно мълчание се отдалечиха от гробището Оукууд, минаха през Баптист Ботъмс, покрай стария къмпинг за каравани, прекосиха моста Чикасоу и излязоха на Шеста улица. Лили Мей задържа поглед върху ръждясалата порта, която зееше отворена на входа на някогашния къмпинг за каравани. Години наред бе живяла с единственото си дете, Шарън, в малка каравана с две спални. И всяка сутрин точно в пет и половина бе потегляла със стария си ремблър от къмпинга Майър, разположен на западния бряг на реката Чикасоу, и бе прекосявала целия град, за да стигне до имението на семейство Ноубъл на Магнолия авеню. Всяка вечер в седем и половина бе потегляла към дома си, прекосявайки отново реката, която разделяше града и жителите му на бедни и богати.

Тя и Шарън принадлежаха към групата на онези, които си нямаха нищичко, и тя и до ден-днешен обвиняваше себе си заради онзи неутолим глад, бушувал неудържимо в душата на Шарън — глад, породен от потребността й на всяка цена да се спаси от бедността и немотията.

Джони Мак Кейхил беше най-печално известният сред бедняците. В онези години представителите на местното общество не просто презираха момчето; те го мразеха. Той демонстрираше пълно пренебрежение към снобската им йерархия и ги заливаше с присмеха и подигравките си. Но когато си позволи да навлезе в света им, да спи с жените им и да им се подиграва в лицата, те го наказаха жестоко.

Той се бе заклел, че никога повече няма да се върне в Ноубълс Кросинг, но Лили Мей се молеше неподписаното й писмо да го доведе отново у дома. Ако го стореше, завръщането му щеше да предизвика силни брожения, защото много от жителите на града го смятаха за мъртъв. Но Лили Мей знаеше, че Уил едва ли друг път ще има толкова отчаяна нужда от истинския си баща. А и Джони Мак едва ли щеше да има по-добра възможност да се отплати на мис Лейн, която бе спасила живота му на времето.

Лейн застана на прага на стаята на Уил. Лампата в коридора хвърляше меки отблясъци върху леглото и върху дългото и стройно тяло на спящото дете. Защото, макар вече да беше достигнал височина от метър и осемдесет, Джон Уилям Грейъм все още беше дете. Дете, в тялото, на което бушуваха неудържимите мъжки хормони, които съвсем скоро щяха да го превърнат в мъж.

В много отношения той беше истински син на баща си. Беше прекалено красив и това сигурно щеше да му създаде неприятности. Черна коса и черни очи. Високо и гъвкаво тяло. И убийствена усмивка, която вече привличаше вниманието на тийнейджърките в Ноубълс Кросинг. Но Уил беше също така и неин син, а тя го бе отгледала с много любов, осигурила му бе сигурност и богатство, каквито баща му никога не бе имал. Беше насадила в душата на скъпоценния си син, чувство за чест и достойнство, научила го бе да изпитва уважение към другите — все неща, непознати за Джони Мак.

Дълбоко в сърцето си тя така и не бе успяла да раздели бащата от сина и сега, когато Уил все повече се превръщаше в пълно копие на Джони Мак, Лейн започваше да си дава сметка, че е била пълна глупачка да вярва, че ще успее вечно да пази в тайна истината за бащата на момчето. Ако Кент не беше също толкова тъмен и висок, тайната й сигурно отдавна вече да е излязла наяве. И може би — но само може би — за всички тях щеше да е много по-добре, ако това наистина се бе случило.

Обаче ровенето в миналото не помагаше с нищо. Ако трябваше да го направи отново, дали щеше да излъже Кент? Дали щеше да му позволи да повярва, че Уил е негов син? Независимо от факта, че Кент й беше нещо като гадже още от времето, когато бяха съвсем деца, Лейн никога не го бе обичала. Родителите им бяха приятели — равностойни в социално отношение. Свързваше ги и някаква далечна роднинска връзка. Двете семейства със задоволство очакваха деня, в който единственият син на фамилията Грейъм и единствената дъщеря на фамилията Ноубъл ще свържат в свещен съюз двата най-стари и най-богати рода в окръга.

И независимо че той винаги бе твърдял обратното, Лейн изобщо не вярваше, че Кент я бе обичал някога. О, той я искаше, преследваше я, прогонваше всички млади мъже, които се осмеляваха да проявят интерес към нея. Искаше да се ожени за нея, да я притежава, да властва над нея. Но не я обичаше. И когато стана ясно, че, дори и като негова съпруга, тя никога няма да му принадлежи напълно, желанието му да я притежава бавно се превърна в омраза.

Лейн застана до леглото на Уил и се загледа в него. По същия начин бе стояла до люлката му, когато той беше невръстно бебе, загледана в ритмичното повдигане на малките му гърдички. Беше го обикнала в мига, в който за пръв път го бе взела в ръцете си. Още тогава бе осъзнала, че би направила всичко, за да му осигури сигурност, щастие и спокойствие. И през всичките тези четиринадесет години не бе имало случай, в който тя да погледне към Уил и да не си помисли за Джони Мак.

О, ти беше страхотна, госпожо, беше й казал Кент. Успя да ме убедиш, че Уил е мой син. Но аз трябваше да разбера, че не е така. Трябваше да се сетя. Виждах как се отнасяш с него, разбирах, че го обожаваш. Ти никога не би изпитвала подобни чувства към мое дете. Мили Боже, всеки път, когато спираше поглед върху Уил, ти си мислеше за Джони Мак, нали?

Лейн отмахна един кичур гарвановочерна коса от челото на Уил.

— Мили Боже, не му позволявай да си спомни какво точно се случи в деня, в който Кент умря — прошепна тя. — Нека спомените му от този ден останат погребани навеки. Дори и ако трябва да прекарам остатъка от живота си в затвора, не му позволявай да си спомни. Само се погрижи за Уил. Единствено той има значение.

Гробището бе забулено от тъмни сенки и тишина. Лунната светлина блестеше по големия, украсен с орнаменти паметник и по пресния гроб, отрупан с цветя. Джон Кент Грейъм. Единствен син на майка си. Но не и на баща си.

Умен. Красив. Чаровен. Мъж, който през целия си живот е бил обичан, глезен и желан. Светът беше в краката му — като дар, получен от бога. А той беше пропилял този дар, проиграл го бе като ненужна дреболия. През целия си живот бе вземал, без да даде нищо в замяна.

Тъмната фигура коленичи, а облечената в ръкавица ръка погали надгробния камък. Беше красив, но студен и безжизнен. Също като Кент приживе.

Кент, който прекрасно знаеше как да очарова и да насърчава околните, как да ги използва, без самият той да им е от полза. Кент, който бе притежавал всичко, което един мъж би могъл да желае, но се бе оказал недостатъчно умен, за да го оцени.

— Ти беше един презрян кучи син! И аз се радвам, че си мъртъв. Чуваш ли ме? Радвам се, че си мъртъв!

Фигурата се изправи и се огледа, като се питаше дали и някой друг не бе решил да направи среднощна визита на гроба на споминал се любим човек.

Всичко щеше да е наред, стига Уил да не си спомни случилото се през онзи ден. А ако паметта му се възвърне, ще се наложи да се справят и с този проблем. По един или друг начин. Но за всички щеше да е най-добре, ако момчето извади късмет и забрави завинаги събитията, свързани с убийството на баща му.

Бащата на Уил. Ха! Никой никога не бе заподозрял — Кент най-малко от всички, — че Уил е син на друг мъж. И не на кой да е мъж, а на онова копеле Джони Мак Кейхил.

Как ли се бе почувствал Кент, осъзнавайки, че детето, което бе отгледал като свое, момчето, което носеше името му и го наричаше татко, всъщност беше син на мъжа, когото мразеше най-много на този свят?

Каква ирония! Поетична справедливост. Каквото повикало, това се обадило.

Дали Джони Мак, чиято черна душа несъмнено отдавна се пържеше в катрана, беше посрещнал Кент при пристигането му в ада? Дали се бе усмихнал с оная своя дяволска усмивка, която разтапяше сърцата на жените, осъзнал, че за последно се смее над Кент?

Смълчаната нощ бе огласена от тих, приглушен смях. Самотната фигура се изплю на гроба на Кент Грейъм, след което се обърна и излезе през кованата порта на входа на гробището.

[1] Обръщението „мис“ е типично за южните щати. Използва се, за да подчертае аристократичния произход и положението в обществото на притежателката му. — Б.пр. ↑

2.

Моника Робинсън пое дълбоко дъх, приглади с ръка късата си кафява коса и влезе в помещението. Залата бе претъпкана с представители на хюстънския елит. Тя спря един минаващ наблизо сервитьор, взе си чаша шампанско от сребърния поднос и отпи. Обичаше вкуса на шампанското. Особено на скъпото шампанско. След като отпи още една глътка, тя задържа течността за няколко мига в устата си, преди да преглътне.

Огледа огромното помещение, опитвайки се да открие с поглед своя кавалер. Беше дяволски неловко, но те и двамата бяха толкова заети, че рядко им се случваше да пристигнат заедно на подобни мероприятия. Тя обаче не желаеше по никакъв начин да променя живота си, освен може би… Не, не мисли за това. Не можеш да промениш факта, че след развода Ерик предпочете да живее с Хърб вместо с тебе.

Тринадесетгодишният син на Моника живееше с баща си в Далас и това беше единствения проблем в иначе съвършения й живот. Съвършен според нейните стандарти. Вече втора последователна година я избираха за най-добрия търговец на недвижимо имущество във Феърфийлд. Апартаментът й беше луксозно обзаведен, караше съвсем нов лексус, имаше интелигентни, остроумни и добре поставени в обществото приятели, а любовникът й беше един от най-богатите мъже в Тексас.

И къде, по дяволите, беше Джони Мак? Не допускаше, че той би закъснял за едно благотворително събитие, на което вероятно щяха да се съберат хиляди долари за любимия му проект — ранчото на името на съдия Харууд Браун. Моника предполагаше, че един човек, притежаващ богатството на Джони Мак, можеше да си позволи да бъде филантроп. Понякога обаче се питаше дали добрите му дела не бяха породени и от желанието да успокои гузната си съвест. Тя, естествено, не знаеше каква вина би могъл да изпитва Джони Мак, защото те рядко прекарваха времето си, обсъждайки миналото — неговото или пък нейното. Инстинктите й обаче й подсказваха, че един мъж като него не би могъл да изживее тридесет и шест години на този свят, без да извърши някои непростими грехове.

Зърна го сред тълпата. Както винаги, бе наобиколен от жени. Цялото му същество излъчваше сексапил. Трябваше само да се появи в някое помещение и всички жени в радиус от тридесет метра подмокряха гащичките си. Моника го знаеше от собствен опит. Защото и тя бе една от тях. Ако пък, не дай боже, решеше да дари някоя от жените с убийствената си усмивка, положението ставаше неудържимо. Имаше нещо фатално и смъртоносно в наперената му, самоуверена усмивка.

Беше висок метър и деветдесет и два сантиметра и се открояваше в претъпканото помещение. Докато се приближаваше към него, Моника допи питието си, остави празната си чаша и размени няколко забързани приказки с един-двама свои познати. Колкото повече се приближаваше към него, толкова по-силни ставаха женските й инстинкти. Вече повече от седмица не бяха оставали заедно през нощта и тя така силно копнееше за него, че й се щеше да го сграбчи и да го замъкне до най-близкия килер.

Когато най-после застана до него, той нехайно я прегърна през раменете и я представи на жените около себе си, които се усмихнаха напрегнато, едва успявайки да прикрият ревността си.

— Моника, сигурно си спомняш Шарлен Макнеър, нали?

Джони Мак щедро дари с усмивка конската физиономия на наследницата на известен петролен магнат, която бе една от най-ревностните поддръжнички на идеята за ранчото.

— Радвам се да ви видя отново, госпожо Макнеър. Вашият съпруг тук ли е тази вечер?

Усмивката на Шарлен леко помръкна.

— Дени е тук някъде.

Джони Мак леко извърна Моника с лице към другите две жени.

— А тези прекрасни дами са Флорънс Бар и дъщеря й Ашли. Те планират да посетят ранчото Съдия Харууд Браун през уикенда.

Моника прилежно стисна ръцете на двете жени и отбеляза поразителната прилика между майка и дъщеря — и двете бяха розовобузести дебеланки, пременени в скъпи маркови рокли.

— Ще останете силно впечатлени от ранчото и от работата, която се върши там. Всичките момчета в ранчото са деца, които са били изоставени от семействата си и отритнати от обществото. — Моника знаеше урока си наизуст. А и как иначе. По не един повод вече бе слушала Джони Мак да повтаря тези думи.

— Нямаме търпение да видим всичко това — отвърна Ашли без изобщо да сваля поглед от лицето на Джони Мак.

— Ще ви очакваме някъде около десет часа в събота сутринта. — Флорънс потупа Джони Мак по рамото. — А и фактът, че лично ще ни разведете из ранчото означава много за нас.

Моника въздъхна с облекчение, когато, десет минути по-късно, тя и Джони Мак успяха да се отскубнат от благотворително настроените дами и да се отправят към бюфета.

— Господи, умирам от глад — заяви Моника. — Днес се наложи да пропусна обяда. Трябваше да покажа на една двойка къщата на семейство Райт. Обиколката ми отне повече от два часа, а след това препусках през целия град, за да успея да покажа мезонета в Дейли тауърз. — Тя отрупа чинията си с всевъзможни деликатеси.

— Какво ще кажеш да си тръгнем от тук по-рано и да отидем у дома? — прошепна в ухото й той.

— Можем ли да го направим? Да си тръгнем рано от това благотворително сборище?

— По моя преценка тази вечер успях да изкопча от присъстващите почти двеста хиляди долара.

— Да-а, но като си помисля за начина, по който те зяпаха госпожа Бар и дъщеря й, все ми си струва, че те не ще да очакват от теб само една обиколка из ранчото.

— Тц-тц, ама каква си само циничка! — Джони Мак пъхна една скарида в устата си.

— Мислех си, че цинизмът ми е едно от нещата, които ти харесват у мен.

— Харесвам много неща у теб, Моника.

— Аз също харесвам много неща у теб — отвърна тя.

— Предполагам, че точно поради тази причина сме все още заедно, нали?

— Да, както и заради взаимното ни нежелание да завързваме дългосрочни връзки, водещи до обвързване.

— Наяж се и да се махаме от тук. — Той лапна още няколко скариди, а след това се наведе и тихичко й прошепна: — Чакай ме на входната врата след десет минути. Виждам Малкълм Уинтърс, който пристигна току-що. Докато утоляваш глада си, аз ще отида да свърша малко бизнес с него.

Бизнес. Бизнес. Бизнес. Джони Мак сякаш живееше, за да прави бизнес. Всеобщото мнение бе, че той е мултимилионер, притежаващ таланта на цар Мидас. Всяка сделка с негово участие бе обречена на успех. Като се изключи благотворителната му работа и особено отдадеността, с която се бе посветил на ранчото Съдия Харууд Браун, той прекарваше цялото си останало време в работа. От време на време само си позволяваше по някой свободен уикенд, който прекарваше в ранчото си в Хил Каунтри. Нито веднъж до сега не я бе канил да го придружи. И, доколкото й бе известно, никоя друга жена не е била удостоявана с честта да посети това негово частно владение.

Бяха станали любовници преди около година. Понякога преспиваха в нейния, а понякога — в неговия апартамент. Два пъти бяха пътували заедно, за да прекарат няколко дни насаме. Преди шест месеца пътуваха до Ню Орлианс, а миналия месец посетиха Ямайка. Моника знаеше как Джони Мак предпочита да пие кафето си, познаваше приятелите и враговете му в Хюстън, знаеше от коя страна на леглото обича да спи и му се доверяваше безрезервно. За миналото му обаче не знаеше нищо повече от онова, което бе известно и на всички останали. Той бил бедно хлапе, което се забъркало в неприятности още с пристигането си в Хюстън преди петнадесет години. Един възрастен благ съдия на име Харууд Браун взел Джони Мак под крилото си и го спасил от очакващия го живот на престъпник. Изпратил младежа в колеж и лично се погрижил да го научи какво означава израза човек на честта.

Моника често се бе питала откъде е пристигнал Джони Мак и защо той никога не говореше за годините преди появата му в Тексас. Какво имаше в миналото му, което толкова усърдно криеше от всички? Всъщност, това беше без значение. Тя просто проявяваше любопитство. Нямаше никакво намерение да се обвързва с него в по-дългосрочен план. Дори и ако искаше да свърже живота си с него, а тя не го искаше, Моника прекрасно съзнаваше, че бракът като институция е напълно чужд за нейния любовник.

Той я облада с дива и неудържима страст, а силното му тяло я прикова към леглото. Тя се притискаше към него, забила нокти в раменете му, а напрежението вътре в душата й нарастваше, за да експлодира в неудържима кулминация. Той винаги я любеше с някаква неконтролируема сила, установяваше върху нея опустошителната си власт и това го отличаваше от всичките й предишни любовници. Джони Мак Кейхил знаеше как да достави наслада на една жена и едновременно с това да я завладее и покори напълно.

Тя извика на глас, разтърсена от силата на оргазъма си. Той направи един последен тласък и от гърлото му се изтръгна дълбоко стенание.

Моника сгуши глава във възглавницата и въздъхна доволно, докато тялото й бавно се успокояваше от тръпките на изживяния оргазъм. Лежеше и го гледаше. Той стана от леглото, излагайки пред погледа й стегнатото си, стройно тяло и великолепно развитите си мускули. Дявол да го вземе, наистина беше страхотен! Най-красивия мъж, когото бе имала някога. Щеше да й липсва, когато връзката им приключи. А това неминуемо щеше да се случи.

Джони Мак се върна от банята, пременен с черен копринен халат, завързан хлабаво около кръста.

— Искаш ли питие? — попита я.

— Точно в този момент с удоволствие бих пийнала от старото ти бренди — информира го тя.

— Не мърдай от мястото си. Веднага се връщам. — Той й намигна и се ухили.

Нещо предстоеше. Никога досега Джони Мак не й бе предлагал питие и разговор след любене. Обикновено я прегръщаше, притискаше я към себе си, след което и двамата се унасяха в сън. А на няколко пъти, след като бяха прекарвали нощта в апартамента й, Моника се събуждаше на следващата заран, за да намери мястото до себе си празно.

Защо тази вечер бе решил да промени установената практика? Какво целеше с тези питиета и разговори след секса?

Той се върна и й подаде чаша със златистокафяв коняк, след което седна до нея на ръба на леглото.

— Сега, когато Ерик не е край теб, той сигурно ти липсва, нали? — Джони Мак поднесе кристалната чаша към устните си и отпи от брендито.

Моника бе слисана от зададения въпрос. Никога до този момент не бяха разговаряли за сина й. Темата беше болезнена за нея и тя обикновено се стараеше да я отбягва.

— Да, Ерик ми липсва. Но ти го знаеш. Нали точно на твоето рамо плаках, когато синът ми, ми каза, че предпочита да отиде да живее при баща си? — Моника завъртя течността в скъпата чаша и се загледа в коняка, сякаш се надяваше да прочете бъдещето си в него. После вдигна поглед, присви очи и попита: — Какво означава всичко това? Откъде тоя внезапен интерес към отношенията ми със сина ми?

Джони Мак пресуши съдържанието на чашата си, остави я на нощното шкафче и се изправи. Обърнат с гръб към Моника той каза:

— Току-що открих, че може би и аз имам един.

— Един какво? — попита тя, но ускореният ритъм на сърцето й и присвиването в стомаха й подсказаха, че вече се досеща за отговора на този въпрос. Нима някоя друга жена неволно бе забременяла от него? Това със сигурност не беше възможно. Джони Мак Кейхил никога — ама никога — не правеше секс без предпазни средства.

— Дете — отвърна той. — Син. На четиринадесет години.

Моника изпусна дъха, който бе сдържала до този момент, и вълна на облекчение заля тялото й. Четиринадесет години. Това означаваше дете от далечното му минало. Дете от живота му, преди да дойде в Тексас.

Тя стана от леглото, вдигна робата си на черни и червени райета, която лежеше на пода, и я облече.

— Хайде ела. Ще приготвя малко силно кафе, а след това ще поговорим.

Джони Мак разтърка врат и продължи да крачи напред-назад край долния край на огромното легло.

— Не бих искал онова, което възнамерявам да ти разкажа, да се превърне в публично достояние. Очаквам от теб да запазиш всичко в тайна.

Тя постави ръка на гърба му.

— Ти ми имаш доверие, нали?

— Да.

— Тогава ела. Първо кафето, а след това разговорите.

Десет минути по-късно двамата седяха във всекидневната — просторна, професионално обзаведена стая, която бе символ на модерния съвременен стил. Двете порцеланови чашки стояха недокоснати върху сребърния поднос, който Моника бе оставила на масичката за кафе.

— Е, разкажи ми — рече тя. — Защо мислиш, че може да имаш четиринадесетгодишен син?

Джони Мак се изправи, приближи се до бюрото от стъкло и метал в ъгъла на стаята, извади един плик и го взе със себе си. Подаде го на Моника, след което седна до нея.

— Хайде — подкани я той. — Прочети го.

Моника извади съдържанието на плика. Една бележка, написана на лист от тетрадка. Изрезка от вестник. И снимка. Набързо прегледа писмото и статията, след което разгледа снимката. Красиво, тъмнокосо момче с остро изсечено лице, продълговати кафяви очи и умопомрачителна усмивка. Усмивката на Джони Мак.

— Уха! — Възклицанието се изтръгна неволно от устните й.

— Значи смяташ, че би могъл да е мой син?

Тя премести поглед от ученическата снимка на момчето към черно-бялата снимка от вестникарската статия.

— Познаваш ли я? Майката на момчето?

Джони Мак избегна директния й поглед. Погледна край нея към стъклената врата, която се отваряше към тераса с изглед към Хюстън.

— Да, познавам я. По-точно познавах я. Преди петнадесет години.

— И колко добре я познаваше?

— Лейн и аз никога не сме били любовници, ако това е, което ме питаш.

Моника забеляза болката, проблеснала в очите му. За кратко. Тя обаче я видя. Познаваше го прекалено добре, за да пропусне нещо толкова съкровено, пък било то и съвсем мимолетно. Тази жена — Моника прочете името й от вестника — тази Лейн Ноубъл Грейъм очевидно бе означавала нещо за Джони Мак. И независимо от това дали той искаше да си го признае, или не, тя все още бе важна за него.

— Момчето прилича на теб — отбеляза Моника. — Възможно ли е да е дете на някой твой роднина.

— Всичко е възможно. — Джони Мак опъна дългите си крака, отпусна ръце между коленете си и преплете пръсти. — Това, което бих искал да разбера, е защо някой би ми изпратил подобно съобщение. Кой го е изпратил, по дяволите? И ако това момче, Уил Грейъм, е мой син, защо е чакал всичките тези години преди да ми го каже? — Той непрекъснато преплиташе и разплиташе пръстите си, загледан към покрития с килим под. — Ако момчето наистина е син на Лейн, значи не би могло да е мое дете.

— Сигурен ли си? — попита Моника. — Не може ли да си забравил за някоя нощ, в която си пил прекалено много или…

— Ако се бях любил с Лейн никога не бих забравил това.

Моника се вледени от гласа му, който като арктическа буря сякаш мигновено понижи температурата в стаята до под нулата. Потресоха я не толкова думите, колкото начина, по който бяха изречени. Джони Мак е бил влюбен в тази жена. И този факт изненада Моника. До този момент бе смятала, че Джони Мак е неспособен да изпитва любов.

— Ако тя е майката, а тази статия — Моника размаха изрезката, която държеше в ръка — твърди, че това е така, значи момчето не е твой син.

Джони Мак плъзна ръце нагоре-надолу по бедрата си, след това се плесна по коленете и рязко се изправи.

— Сутринта телефонирах на Бентън Пайк, който на свой ред се свързал с един частен детектив и му възложил да разучи всичко за живота на момчето.

— Значи вече си сторил всичко, което е по силите ти. Свързал си се с адвоката си, а той се е заел с разследването на въпроса. Току-виж човекът, изпратил ти това писмо, поиска нещо от теб. Може би някаква сума пари като награда за информацията.

— Да, и Бенсън ми каза същото, но на мен инстинктът ми подсказва, че тази бележка казва истината и Уил Грейъм е мой син.

— Щом изпитваш подобна вътрешна убеденост, защо не отидеш лично в… в — тя провери името на вестника — в Ноубълс Кросинг и…

— Преди години се заклех, че по-скоро адът ще замръзне, отколкото аз да се върна в Ноубълс Кросинг.

— Това е било преди да откриеш, че може да си оставил зад себе си някоя недовършена работа.

— Тогава оставих много недовършени неща. — Джони Мак отвори вратите към терасата, излезе навън и стисна с такава сила перилата, че кокалчетата на пръстите му побеляха от усилието.

Моника застана зад него, прегърна го през кръста и положи глава на гърба му.

— Защо не можеш да се прибереш у дома в Ноубълс Спрингс? От какво толкова се страхуваш?

— Страхувам се да се изправя лице в лице с един призрак от миналото — призна й той.

— Чий призрак?

— Моят собствен.

3.

Джони Мак паркира взетата под наем кола пред тухлените колони. Ръждясалите железни панти, които придържаха очуканите крила на отворената порта, се клатеха несигурно в гнездата си. Лек августовски ветрец повяваше над буренясалия терен, люлееше избуялата трева, но листата на храстите и високите дървета оставаха неподвижни. Преди петнадесет години тези пет акра земя в покрайнините на Ноубълс Кросинг бяха заети от паркинг за каравани. Сега единствено засипаните с чакъл алеи напомняха за това.

Джони Мак бе споделял десетгодишна каравана с една спалня с Уили Питърс, алкохолизиран ветеран от Виетнам, който бе загубил лявото си око и половината от лявата си ръка във войната. Уили, един от многото любовници на Фейт Кейхил, се бе оказал единственият човек в града, готов да вземе при себе си бунтарски настроеното тринадесетгодишно хлапе, останало без никакви роднини след смъртта на майка си. Уили не беше кой знае какъв настойник, но пък, от друга страна, никой в Ноубълс Кросинг не даваше и пет пари за това. Джони Мак Кейхил не беше стока и това се знаеше още от деня на раждането му. Непокорен, враждебно настроен и изпълнен с гняв и горчилка, за хората от града той не бе нищо повече от презрян бял боклук. Уили бе осигурил покрив над главата на Джони Мак, а след всяка своя епизодична печалба на карти му купуваше храна и по някой нов чифт дънки. През повечето време обаче Джони Мак разчиташе единствено на себе си и работеше на всевъзможни места, за да оцелее.

Точно в този паркинг в една гореща лятна вечер Джони Мак за пръв път откри секса. Тогава беше на четиринадесет години — едро, буйно и свадливо дете, което изгаряше от желание да загуби девствеността си. Първата му любовница беше тридесетгодишна — проститутка в паркинга, чийто съпруг излежаваше присъда от десет до петнадесет години за въоръжен грабеж. През онова лято двамата се чукаха до полуда. А после дойде есента, тя премести караваната си и малко след това напусна града с един бивш любовник, който имал добре платена работа в Мобайл.

Лаура. Не, Лори. Или може би Лорна! Мамка му, изобщо не можеше да си спомни! А и защо да го прави? Това се бе случило преди двадесет и две години. По онова време той дори не се интересуваше от името на момичето, с което преспиваше. Младият Джони Мак Кейхил беше закоравял негодник и напълно заслужаваше репутацията си на лошо момче.

Той отвори вратата на синия ескорт, слезе и застана край наетата кола. Можеше да пристигне от Хюстън със собствения си ягуар, вместо да лети със самолет, а след това да взема кола под наем, но не му се щеше още с първата си поява в града да даде повод за клюки и спекулации по отношение на финансовото му благополучие. Искаше новината за неговия успех да бъде изненада за всички. Това пътуваше щеше да бъде далеч по-интересно, ако съгражданите му останат известно време в неведение за факта, че той е мултимилионер. Освен това все още се намираха хора, които вярваха, че е мъртъв.

Джони Мак тръгна по алеята, застлана с пръст и чакъл, като се чудеше дали ще може да разпознае мястото, на което на времето бе паркирана караваната на Уили. Беше толкова отдавна… Преди милион години. Той се спря пред едно високо дърво, протегнало клони високо в небето подобно на нюйоркски небостъргач. Караваната на семейство Хикман бе паркирана точно до това дърво. За пръв път бе изчукал Шарън, притиснал гърба й към ствола му. Двамата бяха две постоянно възбудени хлапета, и двамата прекалено развити и твърде опитни в секса за възрастта си, сприятелили се благодарение на общия си произход. Отношенията им никога не бяха включвали любов, но пък двамата се радваха на добър и страстен секс от момента, в който станаха на шестнадесет, та чак до деня, в който той напусна града.

Ако Джон Уилям Грейъм наистина е негов син, дали нямаше да се окаже, че Шарън е истинската му майка? От първоначалните разкрития на частния детектив Джони Мак бе научил, че Лейн и Кент Грейъм са осиновили Уил малко след раждането му на двадесети април преди четиринадесет години. Това означаваше, че детето вероятно е било заченато в края на юли. Пайк го бе уверил, че детективът ще направи всичко възможно, за да научи името на истинската майка на момчето. Беше заявил пред Пайк, че иска тази информация и че трябва да я получи независимо на каква цена.

Джони Мак свали от главата си своята светлокафява шапка Стетсън, отпусна я край крака си и прекара ръка през косата си. По време на полета от Хюстън се бе опитал да систематизира ограничената информация, с която разполагаше за момчето, което можеше да се окаже негов син. На четиринадесет години. Пълен отличник. Тренира бейзбол и футбол. Осиновен още като бебе от току-що оженилите се Кент и Лейн Грейъм. Родителите му се развели преди четири години. Уил предпочел да остане при майка си.

От всички мъже на земята, които можеха да отгледат момчето, което може да е негов син, това да направи точно Кент Грейъм! Още от първи клас в училище двамата се превърнаха в съперници. Кент, златното момче, винаги побеждаваше, неизменно го превъзхождаше. До момента, в който пораснаха. Тогава Джони Мак си извоюва уважението, или страха, на всички свои връстници от мъжки пол, както и неувяхващото обожание на всяка фуста в града. Кент започна да му завижда и го намрази за това.

След това до ушите на Кент стигнаха грозните слухове, които се носеха из Ноубълс Кросинг от години. Прошепнатите намеци, споделените под сурдинка клюки за Джон Грейъм, който всъщност бил истинският баща на сина на Фет Кейхил. Мисълта, че двамата може би са полубратя бе развеселила Джони Мак, но Кент се бе изпълнил с ярост и гняв.

Смъртната присъда на Джони Мак обаче бе подписана в деня, в който Кент установи, че Лейн Ноубъл, момичето, което бе избрал за себе си, си пада по презрения от него враг. Момчешкото им съперничество прерасна в жестока война, която по никакъв начин не можеше да бъде потушена. Пламъците на омразата им се нажежиха до бяло през нощта, в която Кент завари Джони Мак с майка си. Едит Грейъм бе решила да си отмъсти на развратния си съпруг. И бе стигнала до извода, че най-добрият начин да стори това е като преспи с незаконородения му син.

След всичко, което му бе причинил този град, Джони Мак се закле никога повече да не се връща в Ноубълс Кросинг. Знаеше го тогава, сигурен бе в това и сега — ако си бе позволил да се върне, неминуемо щеше да убие Кент Грейъм.

Дали Кент бе подозирал, че Джони Мак е биологичният баща на осиновения му син? Очевидно не. Кент никога не би приел неговото дете в престижното и уважавано семейство Грейъм. А госпожа Едит сигурно щеше да удави момчето още при раждането му, ако знаеше, че то е било заченато от него. Освен ако… Възможно ли беше Едит да е истинската майка на Уил? Преди петнадесет години тя бе в началото на четиридесетте. Не беше в първа младост, но пък бе достатъчно млада, за да забременее.

Едит Грейъм Уеър, стиснала слушалката на преносимия телефон с тънката си и елегантна ръка, се взираше през френските прозорци, които водеха към вътрешния двор и градините. Мери Марта седеше абсолютно неподвижно под сянката на една върба и тънеше в мълчание. Все още бе силно травмирана от смъртта на Кент. Джаки Къмингс, частната медицинска сестра, която бяха наели наскоро, седеше срещу Мери Марта и й четеше от една от любимите й книги. Въпреки че денят беше много горещ, Едит смяташе, че един час, прекаран на чист въздух, може да се отрази добре на дъщеря й. Ако не друго, щеше поне да позачерви малко бледите бузи на момичето.

Едит мразеше да чака и фактът, че секретарката на съпруга й я накара да чака на телефона, само допълнително засили раздразнението й. Как се бе осмелил Джеймс да позвъни и да остави едно толкова скандално съобщение на телефонния им секретар!

„Някой, използващ името Джони Мак Кейхил, е телефонирал на областния прокурор и е задавал въпроси за убийството на Кент и за участието на Лейн в престъплението. Освен това разпитвал и за Уил.“

— Съжалявам, госпожо Уеър, но кметът излезе на обяд и се боя, че не спомена къде точно смята да се храни — информира я Пени Уолш. — Може би ще успеете да се свържете с него по-късно.

Едит затвори телефона без дори да й благодари и захвърли слушалката на едно кресло в стил Чипъндейл вляво от нея. Джони Мак Кейхил, моля ти се! Не беше възможно Джони Мак да е все още жив, нали? Кент беше толкова сигурен, че неговият полубрат е мъртъв. Дори и Бъди Лоулър се бе съгласил, че не би могъл да оцелее. Ами ако все пак бе оживял? Ако бе разбрал истината за Уил? Ако бе дошъл, за да търси отмъщение?

Като се изключи факта, че младият мъж определено бе притежавал някакъв чар — в леглото, Джони Мак неизменно бе означавал неприятности и проблеми за семейството им. А ако сега по някакво чудо се окажеше, че той е все още жив, неприятностите им щяха да станат още по-сериозни. Всъщност, той можеше да се окаже ужасно опасен.

Ако беше жив и решеше да се върне у дома и да помогне на Лейн, щеше да се наложи Едит да се намеси и да го възпре. А тя можеше да го стори. В края на краищата тя беше Едит Ноубъл Грейъм Уеър и живееше в Ноубълс Кросинг. Нейният град. Тя все още притежаваше достатъчно власт, за да съсипе Джони Мак и подобните му. Всички хора с власт и положение в Ноубълс Кросинг бяха нейни роднини, или пък й дължаха някакви услуги.

Джони Мак щеше дълбоко да съжалява, ако се окаже, че наистина е жив и възнамерява да се върне в града и да създава неразбории. Тя лично щеше да се погрижи за това.

— По-силно, скъпи, по-силно — задъхано шепнеше Арлийн, забила дългите си червени нокти в бутовете на своя любовник. — Хайде, дай ми го, Джими! Дай ми го, момче!

Кметът Джеймс Уеър продължи да шляпа със заобленото си шкембе по плоския, осеян със стрии корем на Арлийн, опиянявайки се от близостта на пищната жена, легнала под него. Господи, колко обичаше да чука Арлийн… Тя беше стопроцентова жена и го караше да се чувства като истински мъж.

— Ти имаш най-сладкото котенце в целия щат и го знаеш, Арлийн…

Арлийн се понадигна от леглото и обви дългите си, стройни крака около кръста на Джеймс. Един последен тласък и той се изпразни в нея. Тя заби дългите си нокти в задника му и бутовете му пламнаха от болката. Той простена, разтресе се целият от удоволствие, а после, почувствал треперенето й и чул силния вик, съпътстващ оргазъма й, се усмихна доволно.

Той се преметна и се изпъна край нея на тясното легло в стаичката зад фризьорския й салон, но половината му задник остана да виси отвън. Притисна се по-близо до нея, взе я в прегръдките си и я целуна по рамото.

— Не мога да ти се наситя, захарче — прошепна й Джеймс, а след това лекичко я гризна по ухото.

Арлийн потрепери.

— Ще трябва да се облечеш и да се разкараш от тука, Джими. Имам клиентки, които трябва да дойдат веднага след обедната ми почивка.

— Бих могъл да се измъкна през задния вход. — Джеймс облиза с език влагата, избила по лявата гърда на Арлийн.

— Някой ден ще те видят да се измъкваш от тук и ще кажат на мис Едит. — Арлийн прокара острия си маникюр по гръбнака на Джеймс.

— Никой няма да ме види. Освен това винаги мога да измисля някакво извинение за пред Едит. Точно сега тя е така погълната от убийството на Кент, че няма време да се занимава с нищо друго.

— Ако бях на мястото на Лейн, щях да дам банкет, за да отпразнувам смъртта на онова копеле. И изобщо не мога да я виня, ако наистина го е убила.

— Какво толкова ти е направил Кент? — Джеймс с такава сила притисна Арлийн към себе си, че тя чак ахна от изненада.

— Абсолютно нищо. Никога не съм имала нещо общо с Кент Грейъм, но няма човек в града, който да не знае защо Лейн го напусна.

— Майка ти не те ли е учила, че не е учтиво да се говорят лоши неща за мъртвите? — ухили се Джеймс.

— Единственото нещо, на което мама винаги ме е учила, е, че любовта на един мъж минава през стомаха му. — Арлийн пъхна ръка между лепкавите им от пот тела и погали увисналия пенис на Джеймс.

— Не познавам друга жена, която толкова да обича да прави секс, колкото теб. Освен, може би, Шарън Хикман.

— Да, предполагам, че на времето Шарън е разтваряла краката си за всички вас, момчетата от Магнолия авеню, нали?

Джеймс се изхили, припомнил си изуменото изражение, изписало се на лицето на Едит, когато Кент каза на семейството за писмото, което Шарън Хикман му бе изпратила. Писмо, писано на смъртния й одър.

— За какво се замисли, Джими? За времето, когато си чукал Шарън?

— Не, мадам, мислех си за следващия път, когато двамата с теб ще бъдем пак заедно — излъга Джеймс.

Не беше чак такъв глупак, че да си признае, че мисли за Шарън. Освен това не се осмеляваше да заговори за онова, което изцяло занимаваше мислите му — телефонното обаждане, което бе получил от областния прокурор сутринта. Уес Стивънс го бе информирал, че човек, твърдящ, че е Джони Мак Кейхил, му позвънил по телефона и му задал много въпроси относно смъртта на Кент Грейъм и относно възможността Лейн да бъде арестувана заради извършеното престъпление. Проявил интерес и към Уил. Освен това намекнал, че има намерение да се върне в Ноубълс Кросинг.

Но как беше възможно това? Джони Мак Кейхил беше мъртъв, нали така? Беше умрял в нощта, в която Бъди Лоулър бе изхвърлил тялото му в река Чикасоу.

— Защо не измислиш как двамата с теб да прекараме още един уикенд далеч от тук, както направихме през март? — попита Арлийн. — Харесва ми, когато не се налага да се крием.

— Ще видя какво мога да направя, захарче. — Джеймс се изправи, вдигна боксерките си от пода и ги обу.

Когато приключи с обличането, той погледна към Арлийн и отново се възбуди. По дяволите, какво ли не би дал, за да я има в леглото си всяка нощ! От десет години бе женен за Едит, през първите четири, от които се бе питал дали нейната властност и ръководна роля в брака им не го бе лишила завинаги от мъжествеността му. След това поднови връзката си с Арлийн — веднага след втория й развод. В началото и двамата се срещаха с едничката цел да си прекарат добре. Но с времето връзката им се бе задълбочила, а отношенията им бяха станали по-сериозни.

Бяха започнали да се срещат тайничко още като тийнейджъри, но той още по онова време си бе давал сметка, че не може да се ожени за нея. Двамата живееха на двата противоположни бряга на река Чикасоу. Родителите му никога не биха приели в семейството си момиче като Арлийн. Сега му се искаше да бе намерил сили да прати родителите си, както и целия град, по дяволите. Щеше му се да бе събрал куража да се опълчи на семейството си. Ако се бяха оженили и бяха напуснали Ноубълс Кросинг преди двадесет години, сега двете деца на Арлийн щяха да са негови и изобщо нямаше да им се налага да се крият, за да прекарат няколко часа заедно.

Имаше моменти, в които му се струваше, че е достатъчно смел, за да помоли Едит за развод, но след това се сещаше за парите й. Старият прилеп щеше да го сдъвче и изплюе на малки парченца, ако той някога реши да я напусне, особено пък заради жена като Арлийн Викъри Кеш Моутс Дотън — три пъти развеждана и родена на противоположния бряг на реката.

За момента беше хванат като в капан в този лишен от любов и деца брак. Щеше да му се наложи да изчака още малко — до момента, в който щеше да задели достатъчно пари, за да могат той, Арлийн и двете й деца да напуснат Ноубълс Кросинг и никога повече да не погледнат назад. Едит неминуемо щеше да разбере какво е направил, но тогава вече щеше да е прекалено късно, за да предприеме каквото и да било.

Джони Мак шофираше посред бял ден по Магнолия авеню, изложен пред очите на целия град, и се питаше дали не постъпва като пълен глупак. През последните петнадесет години така и не бе могъл да изличи последния си спомен от тази Земя на богатите, както я наричаха местните жители. Колкото и да се опитваше да забрави всичко и всеки, свързан с Ноубълс Кросинг, никога не бе успял да забрави нея. Тя бе спасила живота му през онази нощ — нощта, в която няколко от добрите стари момчета, предвождани от Бъди Лоулър, го бяха пребили до смърт зад къщата на семейство Ноубъл, а след това, решили, че е мъртъв, го бяха хвърлили в река Чикасоу.

Чудеше се дали тя все още живее на Магнолия авеню. Дали се бе върнала при майка си след развода? От всички жени, които бе познавал в Ноубълс Кросинг, от всички жени, играли някаква роля в живота му по онова време, точно Лейн Ноубъл продължаваше да го преследва и да витае в мислите му и до днес и този факт никога не бе преставал да го удивлява.

Не си спомняше за Шарън Хикман въпреки приятелството им и страстния секс, който бяха споделяли. Не мислеше и за грандамата Едит Грейъм, която го бе вкарала в леглото си с едничката цел да отмъсти на съпруга си. Не се сещаше дори и за Мери Марта Грейъм, за сламенорусата коса, за бледото красиво лице и покъртителната тъга, която таеше в себе си.

Защо точно Лейн Ноубъл? Лейн Ноубъл Грейъм. Майката на момчето, което може да е негов син.

Тя беше умно, мълчаливо момиче с външен вид, който не се набиваше на очи. Но той я бе забелязал. Забелязал бе, че е много различна от приятелките си — онези надути дебютантки със синя кръв във вените. Всичките те се правеха, че не го познават, ако той случайно се появеше в близост до естественото им обкръжение, макар че с времето бе успял да ги изчука до една. Но Лейн, която не бе докосвал и с пръст, винаги го даряваше със срамежлива усмивка и го поздравяваше с искрена топлота.

В онази нощ, през която Кент Грейъм бе стоял отстрани и бе наблюдавал Бъди Лоулър и приятелчетата му да го пребиват до смърт, Джони Мак бе осъзнал, че те са решени да го убият. И той със сигурност щеше да умре през оная дъждовна септемврийска нощ, ако срамежливата и сладка Лейн Ноубъл не го бе намерила на брега на реката, след като бе успял да се измъкне някак си от студената и смъртоносна вода.

Джони Мак намали скоростта пред дома на семейство Ноубъл — къща, строена преди Гражданската война, в която живееха членове на рода Ноубъл от шест поколения насам. Преди петнадесет години бе прекарал три дни и три нощи в тази къща. Лейн го бе скрила, с грижите си го бе върнала едва ли не от оня свят и му бе осигурила единствените добри спомени от живота му в Ноубълс Кросинг.

Джони Мак продължи да се движи с наетата кола по Магнолия авеню и пред погледа му една след друга минаваха величествените сгради от двете страни на улицата. По време на отсъствието му малкото градче бе претърпяло някои промени и сега изглеждаше по-съвременно и модерно, но на Магнолия авеню не бе променено нищо. Абсолютно нищо. Същите красиви къщи и грижливо окосени морави, които сякаш казваха на останалия свят: Частна собственост, не влизайте!

Точно тук бе сбъркал преди всичките тези години. Позволил си бе да влезе без разрешение. И никой, най-малко пък Кент Грейъм, не му бе простил за това. По дяволите, никой не го бе грижа какво прави и с кои момичета се чука, стига да си седеше на другия бряг на реката, при Шарън Хикман и подобните й. В момента, в който обаче той си позволи да вдигне летвата малко по-високо, адът сякаш се отприщи над главата му, а флиртовете му с дебютантките на Ноубълс Кросинг едва не му костваха живота.

Преди петнадесет години се бе заклел, че никога повече няма да се върне в този прокълнат от господа град. Но това беше преди да открие, че може да е оставил дете след себе си.

4.

— Разказват, че главата му била така смазана, че и собствената му майка не би могла да го разпознае. — Арлийн Дотън вдигна нагоре сребристорусата коса на Джаки Къмингс и я зави в спретната френска плитка. — Господ ми е свидетел, че Кент Грейъм не бе сред любимците ми, но цялата настръхвам само като си представя как е умрял.

— Ако питаш мен, момчето е в основата на всичките проблеми между Лейн и Кент. Хората говорят, че Кент и Уил се мразели като куче и котка. Ето това обикновено се получава, когато човек си осинови дете. — Джаки завъртя глава пред огромното огледало, поставено на стената пред фризьорския стол. — Никой не знае какви хора са били истинските му родители.

— Така и няма да разбера защо Лейн и Кент осиновиха това дете толкова скоро след сватбата си. — Арлийн забоде няколко фиби в косата на Джаки, за да закрепи плитката по-здраво. — Чувала съм хората да говорят, че според тях Кент е бил стерилен. Ти какво мислиш по този въпрос, Джаки? Не може да не си чула нещо, след като вече живееш на Магнолия авеню и се грижиш за бедничката Мери Марта.

— Нямам и най-малка представа дали Кент Грейъм е бил стерилен — отвърна Джаки. — Със сигурност обаче зная, че мис Едит отказва да повярва, че момчето не е неин внук. Тя като че смята, че Уил е син на Кент, роден от някоя от бившите му приятелки. Точно в този момент обаче Мери Марта е основната й грижа. Нали знаеш, че тя не е промълвила и една свързана дума от деня, в който погребаха Кент. Тя, разбира се, е лабилна от години, пък и ние всички знаем, че обожаваше онзи свой брат. Нищо чудно, че смъртта му я извади напълно от равновесие.

— На времето си мислех, че малкият Уил Грейъм е едно много щастливо момченце, защото е имал късмета да бъде осиновен от Лейн и Кент и да стане член на тези две семейства — отбеляза Арлийн. — Нали знаеш, че има много хора в Ноубълс Кросинг, които вярват, че Уил може да е едно от незаконородените деца на Джон Грейъм, който принудил собствения си син да осинови момчето, за да може то да остане член на семейството.

— Никога не съм вярвала в тези приказки — възрази Джаки. — Вярно е, че Джон Грейъм изобщо не можеше да държи ципа на панталоните си затворен и сигурно из целия щат живеят негови непризнати деца, но той никога не би си направил труда да въведе някое от тях в семейството.

Арлийн взе един флакон с лак за коса.

— Знаеш ли, от време на време виждам малкия Уил и смятам, че той е едно красиво момче и истински млад джентълмен.

— И е силно привързан към Лейн — додаде Джаки. — От нея излезе чудесна майка. Това, разбира се, не е изненада за никого, нали? Но виж, Кент изненада всички ни с това, в което се превърна. Никой не беше очаквал това, нали?

— Някои хора обвиняват Лейн за случилото се. Твърдят, че той започнал да пие още повече, след като тя го напусна преди четири години. Обаче аз мисля, че не са прави да хвърлят вината върху нея. Тези хора си нямат и най-малка представа с какво точно е била принудена да се примирява Лейн през десетте години, през които беше омъжена за него. — Арлийн поклати глава, оплаквайки съдбата на Лейн. Тя знаеше какво означава за една жена да живее с лош мъж — мъж, който не би се поколебал да използва лицето на съпругата си като боксова круша.

— Всеки, който познава Лейн, знае, че не тя е убила Кент. Тя просто не е такъв тип и никога не би могла да убие човек.

— Разбрах, че, предвид дадените обстоятелства, тя се държи много достойно — рече Арлийн. — Предполагам, че не може да не си чула и другия слух, който се разпространява из града — че момчето убило Кент, а сега Лейн прави всичко възможно, за да го прикрие.

— Тя го разглези ужасно много, това поне не подлежи на съмнение. А и хорското мнение не може да не се повлияе от факта, че хлапето изглежда толкова добре и е такъв чаровник, пък макар и едва на четиринадесет години. Хората обикновено изпитват завист към момчета като него, които сякаш са получили всичко наготово.

Арлийн прекара лекичко долната си устна и сведе поглед надолу към Джаки. Жената беше постоянна клиентка, а и се познаваха от много години, и поради това Арлийн предпочете да не оспорва мнението й за ужасно разглезения син на Лейн.

— Уил Грейъм е едно много красиво момче. Това никой не би могъл да го отрече. А когато го видях за последен път, ми се стори, че ми напомня за някого. Имаше нещо ужасно познато в лицето му. Не мога да се сетя на кого точно ми прилича, но, рано или късно, и това ще стане.

Входната врата се отвори. Струя горещ въздух нахлу в приятно охладеното помещение на фризьорския салон на Арлийн Дотън.

— Глен! Подранил си — оплака се Джаки. — Арлийн все още не ме е направила достатъчно красива за довечера.

Глен Манис, нисък и набит мъж, който се потеше обилно, избърса лицето си с бяла носна кърпа и тръсна дебелия си задник на изплетеното от ракита канапе в чакалнята.

Арлийн познаваше Глен още от времето, когато бяха деца. Той беше свестен мъж и имаше добра работа като техник, обслужващ целия Ноубълс Кросинг. Напоследък си бе изгубил ума по Джаки. Двамата излизаха заедно вече почти цяла година.

— Аз не бързам. — Глен се усмихна на приятелката си и на изумителното младеещото му лице се появиха още няколко характерни бръчки. На четиридесет години Глен почти нямаше видими бръчки, а някога русата му коса сега бе потъмняла до светлокафява. — Ако питаш мен, ти и без друго си достатъчно красива.

— И защо идваш толкова рано? — попита Джаки.

— Идвам право от кабинета на кмета, където научих някои новини, които двете с Арлийн може да сметнете за интересни.

Арлийн изпръска толкова много лак върху косата на Джаки, че дори и ураганен вятър не би могъл да развали прическата й.

— Да не би да си научил нещо за убийството на Кент Грейъм, а? Кълна се, че това е единствената тема, която се обсъжда в града.

— Не бих могъл да споделя с вас някоя поверителна информация без по този начин да застраша работата си в общината, но тъй като Пени Уолш също е подочула нещо, то няма начин новините да не се разпространят из целия град още преди залез-слънце. — Глен преметна набития си десен крак над лявото си коляно. — Ако ме почерпите една кола, може и да се съглася да споделя с вас онова, което зная.

Арлийн потупа Джаки по рамото.

— Не мърдай от мястото си. Ще оправя маникюра ти веднага щом дам една кола на Глен.

Докато Арлийн се занимаваше с автомата за безалкохолни напитки, Джаки се завъртя със стола и изпитателно изгледа приятеля си.

— Клюката наистина ли е чак толкова пикантна?

Арлийн отвори кутийката и подаде колата на Глен.

— Ето го твоят подкуп. А сега разказвай.

Лицето на Глен леко поруменя от вълнение.

— Никога няма да се досетите кой може съвсем скоро да се върне в града. — Той допря колата до устните си и отпи няколко глътки от освежителната напитка.

— Това пък що за новина е? — Джаки се изправи, свали покривалото от врата си и го захвърли на най-близкия стол. По пода се посипаха кичури от блестящата й платиненоруса коса. — Хайде, Арлийн, оправи ми ноктите.

— И кой ще си дойде в града? — Арлийн последва Джаки към масичката, за да се погрижи за маникюра й.

— Искате ли да отгатнете, а, момичета?

— Господи, ама ти какво, ще ни караш да задаваме въпроси ли? — Арлийн седна срещу Джаки и потопи ръката й в купичка с топла сапунена вода. — Игрички ли ще си играем сега?

— Новината е много интересна — заяви Глен. — Хайде! Ще ви помогна малко.

— Ама ти се държиш наистина странно. — Джаки нацупи пълничките си розови устни.

— Става дума за един мъж, който напусна града преди петнадесет години. — Глен отново отпи от кутийката с кола. — Навремето живееше в къмпинга за каравани Майър. Ти си излизала един-два пъти с него, Арлийн. Ти също, Джаки.

— Нямаш предвид Джони Мак, нали! — Големите лешниковокафяви очи на Арлийн се разшириха недоверчиво; долната й устна увисна от изумление.

— Джони Мак се връща отново в града? — уточни Джаки, а гласът й потрепери едва доловимо. — Но защо му е да се връща след всичките тези години?

— Да, и аз се питах същото — заяви Глен. — Докато сменях една от крушките в кабинета на Пени, подслушах кмета да разговаря по телефона с областния прокурор. Доколкото схванах, някакъв тип, твърдящ, че е Джони Мак, се обадил на прокурора и започнал да му задава въпроси за убийството на Кент Грейъм. — Глен допи колата си и метна празната кутийка в кошчето за боклук. — Този телефонен разговор ужасно разстрои Джеймс Уеър. Той веднага се обади на мис Едит. А ние с Пени чухме всяка негова дума.

— Чудя се какъв ли е бил животът на Джони Мак… — Арлийн се усмихна, а след това въздъхна. — Ето за него може да се каже, че е истински мъж. Беше едва на двадесет години, но показа, че е човек, с когото всички трябва да се съобразяват, нали? Хората в ония години говореха, че човек като него не може да не свърши в затвора.

— Но аз продължавам да се чудя защо му е да се връща в Ноубълс Кросинг след всичкото това време… — повтори въпроси си Джаки. — Той мразеше този град точно толкова, колкото градът мразеше него.

— Е, по всичко личи, че Джони Мак се интересува не само от убийството на Кент Грейъм — информира ги Глен. — Чух Джеймс Уеър да пита областния прокурор от какво би могъл да бъде породен интересът, който Джони Мак Кейхил проявявал по отношение на Уил Грейъм.

— Много добър въпрос. Защо той би се интересувал от Уил Грейъм? — попита Арлийн.

— Да не би да казваш, че Джони Мак Кейхил се връща в Ноубълс Кросинг заради онова момче? — Джаки извади ръката си от водата. — Но защо?

— Ти не ме ли слушаш какво говоря, сладурано? Точно това иска да разбере и кметът. — Глен кръстоса ръце пред масивните си гърди и се облегна назад.

— Защо му е на Джони Мак да се интересува от детето на Кент Греъм? — попита Арлийн. — Тези двамата се мразеха до смърт на времето. — Арлийн се присегна да хване ръката на Джаки, но тя я отдръпна и се обърна да погледне Глен.

— Това момче не е никакво на Джони Мак. И изобщо не мога да проумея интереса му към него.

— Да не би да се окаже вярна старата клюка, че Джони Мак и Кент са братя? — замислено подхвърли Арлийн. — Ако това наистина е така, то тогава Уил се пада племенник на Джони Мак.

— Възможно е — кимна Глен. — Аз обаче имам свое мнение по въпроса и смятам, че той се връща в града, защото вярва, че Уил и Лейн имат нужда от него. — Глен погледна първо приятелката си, после Арлийн и след това отново приятелката си. — Всички ние знаем, че Уил е осиновен, което означава, че Уил все пак си има и истински родители, нали така?

— Точно така — съгласи се Арлийн. — Милостиви боже! Сетих се на кого ми прилича Уил. Той изглежда точно така, както изглеждаше Джони Мак като дете. И защо не сме забелязали тази прилика по-рано, Джаки? Ти и аз бяхме толкова близки с Джони Мак…

— Говори само за себе си — процеди Джаки.

— Извинете ме, госпожо Къмингс, но истината е, че двете с теб излизахме с Джони Мак.

— Всички знаят, че ти излизаше с него години наред и все в случаите, в които той нямаше друга мадама под ръка, но аз никога не съм излизала с него. Той ме преследваше… а аз го избягвах.

— Недей така, че господ ще те порази с гръм, Джаки Джо Къмингс. — Арлийн се разсмя с дрезгавия си, гърлен смях на дългогодишен пушач. — Ти беше толкова влюбена в Джони Мак колкото и всяко друго момиче в града.

— Не е вярно! Смятах го за недодялан, груб и…

— Вълнуващ — прекъсна я Арлийн. — Всички го намирахме вълнуващ. Той беше момче, за което си фантазираха дори и момичетата от Магнолия авеню.

Глен се изкашля.

— Е, обяснете ми това, дами. Ако Джони Мак е биологичният баща на Уил, защо, за бога, Кент и Лейн са го осиновили? — Глен поклати глава и изсумтя. — Джони Мак и Кент изобщо не бяха приятели, пък и не може да се каже, че имаха обща среда.

— Никой не беше приятел с Джони Мак — отбеляза Джаки. — Той беше самотник.

— Значи отговорът може би не се крие у Джони Мак. Може би е свързан с истинската майка на Уил — подхвърли Глен. — Дали Лейн и Кент не са знаели още преди да се оженят, че никога няма да могат да имат собствени деца? Може някой в града да им е споменал за бременно момиче, готово да даде детето си за осиновяване? Никой в града не знае откъде взеха момчето тогава.

Арлийн започна да потропва с дългите си нокти по масата.

— Изпитвам съжаление към Уил. А също и към Джони Мак, ако се окаже, че Уил наистина е негов син.

— Ами бедното момиче, което е трябвало да се откаже от детето си? — вметна Глен и замислено погледна Арлийн.

— Ама вие много започнахте да фантазирате. — Джаки постави и двете си ръце на масата. — Направи ми ноктите, Арлийн! Глен и аз трябва да сме в Хартбрейкърс в седем часа, а преди това трябва да си отида до вкъщи и да се преоблека. Това е единствената ми свободна вечер през седмицата и искам да се позабавлявам добре.

— Предполагам, че бихме могли да стесним кръга на заподозрените — продължи да размишлява Арлийн. — През онова последно лято Джони Мак не спеше с много момичета от града. По онова време той се мотаеше предимно с момичетата от Магнолия авеню.

— Всяко що-годе умно момиче от Магнолия авеню би направило аборт. — Джаки измъкна ръката си и огледа оформения маникюр. — А това означава, че майката на Уил вероятно е била някой боклук. Също като Джони Мак. Ама и това ако не е ирония! Незаконороденият син на някакъв бял боклук да бъде отгледан в разкош като дете на Лейн Ноубъл Грейъм. Ако мис Едит заподозре нещо подобно, сигурно ще получи инфаркт и ще се катурне в гроба. Можете ли да си представите тя да се примири с факта, че детето на Джони Мак Кейхил е неин единствен наследник?

— Струва ми се, че има още една възможност, която всички ние пропускаме — обади се Джаки.

— И каква е тя? — попита Арлийн.

— Че Лейн Ноубъл може да е истинската майка на Уил.

Джони Мак отседна във Форуей — чист, но сравнително евтин мотел от другата страна на реката. Мотелът не бе претърпял особени промени през годините. Малко нови мебели. Прясна боя. По-голям неонов надпис.

Джони Мак погледна часовника си. Наближаваше шест и половина. Искаше да се изкъпе и преоблече, преди да се обади на когото и да било в Ноубълс Кросинг. За момента не искаше никой да знае в какъв преуспяващ бизнесмен се бе превърнал. Колко беше богат и влиятелен. По-късно, когато реши, че е в негова полза да разкрие истината, той ще позволи на всички тях да разберат с кого точно си имат работа.

Вдигна куфара си, сложи го на леглото, отвори капака и извади любимия си чифт избелели черни дънки. Макар да бе свикнал с шитите по поръчка костюми, с ризите от чист лен и копринените вратовръзки, той продължаваше да се чувства най-комфортно облечен с дънки и ботуши. Въпреки вродената си способност да общува и да върти бизнес с каймака на обществото, той беше най-щастлив, когато можеше да прекара няколко дни в ранчото си. И макар че Хил Каунтри беше безлюдно и спокойно място, там никога не се чувстваше толкова самотен, колкото когато беше в Хюстън, наобиколен от народ.

Беше прекарал петнадесет години от живота си, опитвайки се да избяга от миналото, опитвайки се да се превърне в човек, нямащ нищо общо с лошото градско момче. А през последните десет години се бе опитал да изкупи грешките, допуснати от него в ранната му младост, когато беше твърде глупав и не си даваше сметка, че всяко негово действие влече след себе си сериозни последици.

Мили боже, нима някое момиче бе забременяло от него през онова последно лято в Ноубълс Кросинг? Наистина ли бе оставил дете след себе си?

Тъкмо събличаше дрехите си, когато клетъчният му телефон иззвъня. Той се наведе към леглото, пъхна ръка във вътрешния джоб на сакото си, взе телефона и отговори.

— Кейхил.

— Джони Мак, на бюрото ми има един доклад, към който сигурно ще проявиш интерес — заяви Бентън Пайк.

— Нова информация от частния детектив?

— Да.

— Намерил ли е информацията, която исках?

— Можеш да си сигурен в това. Вече знаем коя е биологичната майка на Джон Уилям Грейъм.

5.

— Отседнал е във Форуей — съобщи началникът на полицията Бъди Лоулър. — От описанието, което получих от администратора на рецепцията, мога да предположа, че наистина става дума за Джони Мак.

— Но той се е регистрирал под името Джони Мак Кейхил, нали? — Джеймс Уеър искаше просто да е сигурен в онова, което вече бе научил от стария си приятел. — И е платил за една седмица напред?

— Възможно ли е наистина да е Джони Мак? — Бъди кръстосваше по лакирания дъбов паркет на кабинета в дома на семейство Греъм. — И двамата знаем, че преди петнадесет година го изхвърлихме като храна за рибите. Как е могъл да оцелее след онзи побой, откъде е намерил сили да доплува до брега?

— Той беше изключително жилав и здрав. — Джеймс си сипа питие от бутилка уиски, която държеше в бюрото си. Кимна към бутилката и попита: — Искаш ли малко?

— Не, ще ми се главата ми да е бистра докато установя със сигурност кой точно е нашият посетител.

— И какво ще правим, ако се окаже, че той наистина е Джони Мак? — Джеймс поднесе чашата към устните си, отпи малко и преглътна.

— Да предположим, че е той — започна Бъди. — Не е стъпвал тук от петнадесет години. Защо му е да се връща сега?

— Уес Стивънсън ми каза, че този човек — който и да е той, по дяволите — се обадил в офиса му и задавал въпроси за убийството на Кент, за Лейн и Уил. Възможно е да е научил истината за Уил.

— Откъде би могъл да научи, по дяволите? — Бъди свали вратовръзката си, разкопча най-горното копче на ризата си и разхлаби яката. — Освен ако през всичките тези години не е поддържал връзка с някой от Ноубълс Кросинг.

— Същият този човек, който вероятно му е помогнал преди петнадесет години — предположи Джеймс. — Някой, който знае какво направихме с него.

— Не прибързвай със заключенията. Все още не знаем нищо със сигурност. Не знаем дори дали този мъж наистина е Джони Мак Кейхил.

— Разбира се, че знаем. — Джеймс пресуши остатъка от питието си, остави чашата настрани и с опакото на ръката си обърса потта, избила по челото му. — Той беше от хората, които не могат лесно да бъдат убити. И ние трябваше да се досетим, че не е мъртъв. Ако е успял да се добере до брега, всяка една жена в този град с радост би му помогнала след това.

— Познавам една жена, която не би му помогнала — намеси се ясен женски глас.

Двамата мъже се обърнаха към вратата. Червените устни на Едит Уеър се разтеглиха в едва доловима усмивка, когато тя влезе в стаята. Слаба и дребничка, с подстригана по последна мода червеникава коса, Едит в никакъв случай не изглеждаше като жена, наближаваща шестдесетте.

— Каква част от разговора ни подслуша? — попита Джеймс.

— О, недей да се тормозиш, любов моя. От доста време зная мръсната ви малка тайна. Всички вие бяхте твърдо убедени, че Джони Мак е мъртъв. Най-накрая една вечер издебнах Кент, който беше изпил твърде много бърбън, и го притиснах да ми каже истината.

— Защо не ми каза? — Джеймс яростно се втренчи в съпругата си.

— Мис Едит, обещавам, че докато съм началник на полицията в този град, който и да е този мъж — Джони Мак Кейхил или пък някой друг, представящ се за него, — той няма да може да създаде никакви проблеми на това семейство.

Едит стисна рамото на Бъди, а съвършено оформените й червени нокти се забиха в плата на сакото му.

— Зная, че мога да разчитам на теб. Но ако този мъж наистина е Джони Мак, завърнал се от онзи свят, аз ви предлагам да не прибързваме и да изчакаме да видим какво е намислил. Възможно е да се е върнал тук, за да дири отмъщение.

Джеймс само изпъшка, а Бъди удари с юмрук по дланта на другата си ръка. Едит присви очи и прикова поглед в портрета, окачен над красивото якобинско бюро[1]. Портрет на Джон Греъм, обгърнал с ръка раменете на сина си. Техният син. Джон Кент Греъм.

— Възможно е обаче Джони Мак да се е върнал заради Уил — продължи да размишлява Едит.

— Или пък, за да помогне на Лейн — отбеляза Бъди. — Ако знае истината за Уил, значи е наясно с всичко онова, което Лейн направи за момчето.

Едит плъзна пръсти по ръката на Бъди и напипа издатината под сакото му, образувана от раменния кобур, който той винаги носеше.

— Някой в този град е знаел през всичките тези години къде се намира Джони Мак и същият този човек сега го е извикал да се върне в Ноубълс Кросинг. А ние искаме да сме сигурни, че той няма да остане тук достатъчно дълго, за да ни създаде неприятности. Не би трябвало да е много трудно за теб да направиш така, че той да изчезне отново. Предупреди го, че и днес, както и преди петнадесет години, не е добре дошъл в Ноубълс Кросинг.

— А ако не се вслуша в предупреждението? — погледна я Бъди.

— Нека планираме действията си стъпка по стъпка — смръщи се Едит. — Дайте първо да разберем кой е този човек, а след това ще мислим за останалото.

— Май ще вали. — Лили Мей раздигаше чиниите от масата в кухнята. — Усещам го с костите си.

— Ще ми се наистина да завали — отвърна Лейн. — Навън е толкова горещо и влажно, че не може да се диша.

— Не разбирам как вие двете можете да обсъждате времето, все едно, че всичко останало е наред! — Уил рязко бутна стола си назад, изправи се и излезе от стаята.

— Иди да го видиш. — Лили Мей кимна по посока на кабинета. — Само един господ знае защо Шарън написа на Кент онова писмо. Ако изобщо е могла да си представи какво ще причини с това признание на Уил, на теб и на…

Лейн прегърна икономката си през раменете. От много години насам между нея и Лили Мей съществуваха много специални отношения и двете бяха по-близки от майка и дъщеря. В продължение на петнадесет години те бяха свързани от две тайни, едната, от които бе разкрита преди няколко месеца, непосредствено преди смъртта на единствената дъщеря на Лили Мей, Шарън.

— Може постъпката й да е била погрешна, но аз мисля, че е имала основателни причини да го направи. — Лейн прегърна Лили Мей, а после се обърна и се запъти към кабинета.

Лейн завари сина си да стои пред прозорците, които гледаха към Магнолия авеню. Тя се приближи до него, но не го докосна. Познаваше го твърде добре и знаеше, че трябва да му остави достатъчно време, за да укроти буйния си нрав.

Улицата навън тъмнееше, забулена от сенките на залязващото слънце в ранната привечер. Горещият вятър шумолеше из клоните на дърветата, издигащи се от двете страни на широката, застлана с тухли алея пред къщата им, построена от предците й още преди Гражданската война. Къщата, която съставляваше част от наследството на родителите й.

— Единственият начин човек да запази разсъдъка си в моменти, в които целият свят около него като че ли е полудял, е като се опита да продължи да живее нормално, занимавайки се с дребните и земни нещица в живота. — Лейн погледна сина си, детето, на което бе посветила живота си. Вече не беше момче, но все още не беше и мъж. Беше едва на четиринадесет, крехък и уязвим, много млад и невинен. Бедничкото й, сладко момченце. То вече не притежаваше невинност. Кент му я бе отнел в деня, в който безсърдечно и безжалостно го бе лишил от бащино наследство и идентичност.

— Чие дете съм аз? — беше я попитал той, докато лежеше сгушен в прегръдките й и плачеше в деня, в който умря Кент.

— Ти си мой — отвърна тя. — Мой.

— Животът никога вече няма отново да бъде нормален, нали? — Уил говореше със задавен от емоции глас. Дрезгав и плътен глас — също като гласа на баща му на времето.

Той преплете дългите си пръсти и започна да ги извива напред и назад. Лейн наблюдаваше този навик на сина си, който издаваше обхваналото го нервно напрежение, и си мислеше за един друг мъж, който също така сгъваше и разгъваше пръсти всеки път, когато се почувстваше развълнуван и несигурен.

— Прав си. Животът ни никога повече няма да бъде същият — отвърна тя. — Но един ден всичко това ще остане зад нас и…

— Защо не ми позволиш да им кажа истината за случилото се през онзи ден? — Уил се обърна с лице към майка си и я погледна право в очите.

— Ти не би могъл да знаеш какво точно се случи тогава. Полицаите разбират, че преживяният шок, свързан със смъртта на Кент, е причинил частичната ти амнезия.

— Зная, че не си убила та… Кент. И двамата знаем, че ти дори не беше тук, когато намерих тялото. — Черните очи на Уил заблестяха от влага. — Ако само ми позволиш да разкажа на полицейския началник Лоулър какво си спомням…

— Не! — Тя се присегна към него, хвана голямата му ръка с фината си, нежна ръчичка и я стисна окуражително. — Вече достатъчно разговаряхме по този въпрос, Уил. Ако разкажеш на Лоулър онова, което си спомняш, може да стане така, че той да реши, че ти може да си убил Кент. А ние знаем, че това е невъзможно, нали?

— Наистина ли, мамо? Наистина ли знаем, че е невъзможно? Щом не мога да си спомня нищо от случилото се, след като го ударих, тогава как…

— Ти си ударил Кент веднъж — напомни му Лейн. — Веднъж. И си спомняш, че си захвърлил настрани бухалката след този твой единствен удар. Извършената аутопсия обаче категорично показва, че Кент е бил удрян многократно. Някой друг е взел бейзболната ти бухалка и го е убил. — Тя сграбчи Уил за раменете и го разтърси сурово. — Чуваш ли какво ти говоря? Ти не си го убил!

— Кой тогава го е сторил?

Застанала на пръсти, за да достигне своето високо метър и осемдесет момче, Лейн обви ръце около него.

— Не зная. Но зная, че не си ти.

— А аз зная, че и ти не си. — Той прегърна майка си и с все сила я притисна към себе си.

Тя погали тъмната му права коса, която стигаше до яката на ризата. Беше мека като коприна под пръстите й. Лъскава, мека и почти синьо-черна на светлината на залязващото слънце, проникваща през прозорците.

Лейн ласкаво го отблъсна от себе си.

— Защо не отидеш да помогнеш на Лили Мей да почисти кухнята? Обзалагам се, че компанията ти ще й хареса.

— Ще отида да й се извиня. През последните дни трябваше да се примирява с всичките ми настроения, а тя изобщо не заслужава гнева ми. — Устните на Уил се изкривиха в усмивка.

Лейн го погали по бузата, а след това лекичко го побутна към вратата.

— Така е, не го заслужава — съгласи се Лейн. — Лили Мей изстрада не по-малко от нас двамата. А и тя те обича повече от всичко друго на този свят.

— Да, зная. Аз… аз…

— Иди да й помогнеш. Не е нужно да казваш каквото и да било. Тя ще разбере.

След като Уил се присъедини към Лили Мей в кухнята, Лейн се отпусна тежко на огромния кожен фотьойл, който на времето беше любимия стол на баща й. Тя все още болезнено преживяваше отсъствието на родителите си и това едва ли щеше да се промени някога. Смъртта на баща й в безсмислена катастрофа, причинена от безразсъден пиян шофьор, за пореден път й бе напомнила колко кратък и колко безценен е човешкият живот. А когато дойде на себе си след вцепенението, обхванало я след смъртта на Бил Ноубъл, Лейн проумя две неща. Първото бе свързано с майка й — оцеляла след множеството тежки наранявания, получени по време на катастрофата, тя щеше да се нуждае от постоянни грижи, защото бе загубила напълно човешките си способности и се бе превърнала във вегетиращ зеленчук. В продължение на осемнадесет месеца тя, Лили Мей и няколко наети от нея сестри бяха задоволявали всяка потребност и нужда на Селест Ноубъл. Тя бе издъхнала кротко в съня си, докато дъщеря й бдеше край леглото й. Второто прозрение на Лейн бе, че тя не би могла повече да бъде съпруга на Кент. И двамата бяха нещастни от този брак, а с всяка изминала година Кент ставаше все по-груб и жесток. Никога не й бе посягал, но не спираше да я измъчва с ругатни и обиди и да превръща живота им в непоносим ад. Дълбоко в душата си Лейн продължаваше да се страхува от него, неспособна да забрави онова, което й бе причинил веднъж.

Кент не беше от най-добрите бащи, но независимо от това бе обичал Уил, а той на свой ред бе обожавал Кент по начина, по който малките момченца често боготворят бащите си. Обожанието, което Уил изпитваше към баща си, умря в мига, в който за пръв път го чу да ругае Лейн. А любовта на Кент към Уил умря в деня, в който той получи писмото на Шарън Хикман.

Не можеше ли Шарън да отнесе тази тайна със себе си в гроба? Защо съвестта й се бе пробудила на смъртния й одър? С предсмъртното си признание тя сигурно бе успяла да успокои собствените си угризения, но, освобождавайки себе си от бремето на вината, бе обрекла всички тях на адски мъки. Уил, Кент, Лили Мей. Нея. Че дори и семейството на Кент.

Лейн винаги бе вярвала, че лъжата е грях. А греховете изискваха наказание и изкупление. Само че тя никога не си бе давала сметка колко ужасно наказание ги очаква за техните лъжи. Не бе и подозирала колко скъпо щеше да им струва изкуплението.

Уил беше невинно дете. Единственият измежду тях, който не би трябвало да страда заради греховете на възрастните. Той обаче страдаше най-много. И бе обречен да изгуби всичко. Момчето вече бе загубило единствения баща, който бе имало някога. А сега, ако тя бъде арестувана, обвинена в убийството на Кент и призната за виновна, Уил щеше да се лиши и от майка си.

Далечният звън на входния звънец отекна в смълчаната къща. Лейн се изправи и излезе в коридора.

— Ще отида да видя кой е — провикна се Уил, който се появи от кухнята.

Тя кимна в знак на съгласие и се обърна, за да се върне в кабинета. Нещо обаче я възпря. Усети присвиване под лъжичката. Инстинктите й я предупреждаваха, че нещо не е наред. Тя погледна през рамо към Уил, който тъкмо отваряше вратата.

— Здравейте — прозвуча дълбок и дрезгав мъжки глас. — Лейн Ноубъл все още ли живее тук?

— Да, но сега се казва Лейн Грейъм — отвърна Уил. — А вие кой сте?

— Уил! — Лейн силно извика името му.

Когато синът й, очевидно стреснат от вика й, се обърна, за да я погледне, той леко се отмести вдясно и така осигури на Лейн по-добър изглед към предната веранда. Цялата врата бе запълнена от фигурата на висок, широкоплещест мъж със светлокафява шапка Стетсън на главата. Беше се променил. Остарял. Малки бръчици заобикаляха очите и устата му.

— Какво има, мамо? — попита Уил.

— Нищо — отвърна тя. — Този човек е тук, за да се види с мен. Ти се върни в кухнята и кажи на Лили Мей да приготви прясно кафе.

Уил колебливо се подчини, оставяйки я да се изправи сама пред този призрак от миналото й.

— Здравей, Лейн — каза мъжът.

— Здрасти, Джони Мак.

[1] Става дума за епохата на Джеймз I (1603–1625 година) — Б.пр. ↑

6.

— Кой звъни на вратата? — попита Лили Мей.

— Не зная. Някакъв висок мъж с шапка Стетсън — отвърна Уил. — Мама каза, че е дошъл, за да се види с нея и ме помоли да ти кажа да свариш прясно кафе. Питам се кой ли е той?

— Висок мъж? И носи Стетсън? — Сърцето на Лили Мей пропусна един такт. Нима молитвите й са били чути? — С черна коса и тъмна кожа? На около тридесет и шест години?

— Да, предполагам, че това описание му приляга. Не можах да го огледам добре.

Предал съобщението от Лейн, Уил се обърна и понечи да излезе от кухнята. Протегна ръка към бравата на вратата, но Лили Мей бързо се спусна към него и го сграбчи за ръката. Той я изгледа въпросително, а на лицето му се изписа неподправено недоумение.

— Какво има? — попита момчето.

— Не отивай там да притесняваш майка си. Тя има лична работа с този мъж.

— Ти знаеш кой е той, нали?

Тя стисна по-силно ръката на момчето — момчето, което обичаше повече от самия живот. Само това дете й бе останало на този свят. Синът на Лейн. О, тя знаеше, че мис Лейн не го е износила в собственото си тяло и не му е дала живот, но тя въпреки всичко беше негова майка. Уил й принадлежеше напълно — все едно, че го бе носила девет месеца в утробата си. Лили Мей и Лейн обичаха Уил, готови бяха да се жертват за него и да го предпазят и защитят на всяка цена. Но се оказа, че не можаха да го предпазят от истината. Нито пък от отмъстителната ярост на Кент.

— Мисля, че зная кой е — призна Лили Мей и пусна ръката на Уил. — Повиках го да дойде, за да помогне на майка ти.

— Той адвокат ли е? Някой, който би могъл да защитава мама по-добре от Джеймс?

— Нека да не прибързваме и да оставим майка ти да отговори на тези въпроси.

Уил присви очи и на лицето му се изписа изражението, което Лили Мей бе виждала стотици път на лицето на Джони Мак в момчешките и младежките му години. По онова време той беше един много сърдит и изпълнен с горчилка млад мъж. И имаше всички основания за това. Животът му бе раздал твърде слаби карти и той се опитваше да ги изиграе по най-добрия известен му тогава начин.

— Мразя това! — Уил изплю думите през здраво стиснатите си зъби. — Още тайни! Целият ми живот е такъв — изпълнен с грозни и долни тайни.

— Да не съм те чула повече да говориш така! — Лили Мей размаха костеливия си показалец пред лицето на Уил. — В живота ти няма нищо грозно и долно. Ти си добро момче. И нищо от случилото се не е по твоя вина. Чуваш ли какво ти казвам? Както изтъкна и майка ти, ти си единственият напълно невинен в цялата тази бъркотия.

Лицето на Уил стана аленочервено.

— Може да не съм чак толкова невинен. Може аз да съм човекът, който… който…

Тя го сграбчи за раменете и го разтърси.

— Не желая никога повече да чувам подобни глупости! Остави на майка ти и на мен… и на онзи мъж отвън — тя посочи с глава към коридора — да се справим с положението. Ние няма да допуснем да ти се случи нищо лошо. Никога вече.

— Онзи мъж отвън… — Уил също като нея кимна с глава към коридора. — Той какво общо има с нас? Защо е готов да помогне на теб и на мама да се справите с положението?

— Защото дължи живота си на майка ти. — Лили Мей свали ръце от раменете на Уил, вирна брадичка и се изправи предизвикателно. — Той се върна в Ноубълс Кросинг, за да изплати един дълг — нещо, което трябваше да стори много отдавна.

— Мама как е спасила живота му?

Лили Мей видя любопитството в очите на Уил. Защо пък да не му разкаже за Джони Мак и за случилото се през онази отдавнашна септемврийска нощ, без да разкрива връзката между него и Уил? Рано или късно Уил щеше да научи истината, но Лейн беше тази, която трябваше да реши кога да разкрие пред Уил самоличността на непознатия и да запознае бащата и сина.

— Върни се тук и поседни малко докато приготвя кафето. — Лили Мей му даде знак да седне до кухненската маса. — Постой при мен и аз ще ти разкажа как майка ти довлече у дома един полуудавен човек, който беше пребит от бой и изхвърлен в река Чикасоу.

Уил, насочил цялото си внимание към историята, която му предстоеше да чуе, издърпа един дъбов стол изпод кръглата маса и седна.

— Кога се случи това? На колко години беше мама?

Лили Мей се ухили. С един куршум щеше да убие два заека — хем щеше да занимава Уил, за да може Лейн да поговори с Джони Мак на спокойствие, хем щеше да помогне на момчето да си изгради някаква представа за отношенията между Лейн и биологичния му баща в миналото.

Докато се въртеше около кафе машината и приготвяше кафето, Лили Мей остави мислите си да се върнат към онзи ден преди почти петнадесет години, в който мис Лейн бе довлякла полумъртвия Джони Мак през задната врата на къщата. Лили Мей никога преди не бе виждала нещо толкова ужасно. Лицето му беше толкова подуто и кърваво, че тя дори не го позна в първия момент. Онези, които му бяха сторили това, очевидно са били решени да го убият. Но не бяха преценили правилно силата на момчето, неговата решимост и вродения му инстинкт за оцеляване. Той беше раснал по най-трудния начин, а несгодите го бяха превърнали в суров, жилав и издръжлив мъж. И не беше лесно мъж като него да бъде победен и убит.

— Този мъж… е, по онова време той беше още момче, но беше изключително здраво и издръжливо хлапе. Та той беше извършил някои неща, които вбесиха мъжете от Ноубълс Кросинг.

— Какво беше направил?

— Не ме прекъсвай. Освен това част от тази история не е подходяща за деца, поради което ще се наложи да изчакаме докато станеш на двадесет и една години, за да я чуеш.

Този коментар на Лили Мей бе възнаграден с една от прекрасните усмивки на Уил. Точно тези усмивки сгряваха сърцето й вече четиринадесет години и щяха да го топлят до смъртта й. За това момче Лили Мей беше готова на всичко.

— Продължавай — подкани я Уил. — Но не пропускай пикантната част, дори и ако трябва да я редактираш малко заради мен. Става ли?

— Да я редактирам, а? — Лили Мей се засмя. — Е, този млад мъж въртеше любов с няколко дами, които принадлежаха на други мъже. Той беше красавец и всички момичета въздишаха по него. Майка ти също се увлече по него още когато беше на четиринадесет години. Точно на колкото си ти сега.

— Защо тогава не се е омъжила за него, а за Кент? — Усмивката на Уил изчезна, изтрита от спомените за мъжа, който по такъв жесток начин се бе отрекъл от него.

— Това е друга история, но основната причина е, че този, другият мъж, напусна града преди много години — преди още мис Лейн да се омъжи за Кент. — Лили Мей замълча, пое си дълбоко дъх и продължи разказа си. — По онова време майка ти прекарваше много време край реката. Ходеше там, за да размишлява. Да мечтае и фантазира. — Лили Мей вдигна палец и посочи към задната част на къщата. — Любимото й място беше край стария хангар за лодки. Но както и да е. Та онази нощ тя слязла там и познай кого намерила да лежи на брега, полуудавен и пребит толкова лошо, че изобщо не можел да се изправи?

— Този мъж — онзи, по когото си падала още от четиринадесетгодишна.

— Точно така. Тя му помогнала да се изправи и го довлякла до къщата. Отворила задната врата и започнала да вика името ми. Отнесохме го в моята стая, защото това бе единствата спалня на приземния етаж. Мис Лейн искаше да извика лекар, но той не й позволи. Не искаше да викаме никого. И тогава ни каза, че са се опитали да го убият.

— Кой се е опитал да го убие? — Уил седеше, кацнал на крайчеца на стола и слушаше с широко отворени очи.

— На мен не пожела да каже кой, но предполагам, че се е доверил на майка ти. А пък и аз си имам своите подозрения.

— И как така оздравя без лекарска помощ? — попита Уил. — И как реагираха баба и дядо Ноубъл, когато научиха, че той се намира в къщата им?

— Баба ти и дядо ти бяха извън града и поради това никога не научиха как мис Лейн спаси живота му. Майка ти и аз се погрижихме за него, доколкото можахме. Той беше много здраво момче и бе твърдо решен да не умира. Аз мисля, че единствено желанието да си отмъсти му помогна да остане жив. А също и присъствието на майка ти.

— И кой е той? — Уил погледна Лили Мей право в очите.

— Най-добре е майка ти да ти каже това.

Уил завъртя рязко глава и погледна гневно към вратата на кухнята.

— Той е Джони Мак Кейхил, нали? Копелето, долната отрепка, кучият син, който според думите на Кент е истинският ми баща?

Години наред, след като той напусна града, Лейн бе мечтала за този момент. Джони Мак Кейхил си идва у дома — у дома при нея. Но времето минаваше, а той така и не й се обади и тя постепенно се отказа от тази своя мечта. И с течение на годините любовта, която някога бе изпитвала към Джони Мак, бавно се превърна в омраза. Беше очевидно, че, където и да бе отишъл, каквото и да бе направил с живота си, той напълно бе забравил за нея. И така с всяка изминала година на Лейн й ставаше все по-лесно да обвинява него за нещастния си живот.

Но сега, изведнъж, след петнадесет години, той се бе върнал — голям като самия живот и два пъти по-страшен. Онова, което на времето щеше да бъде сбъдната мечта, днес се бе превърнало в осъществен кошмар. Сякаш самият дявол бе застанал на прага пред нея. Олицетворение на изкушението. Неумиращият блян на всяка жена. И нейното падение.

Защо сега, мили боже? Защо сега?

— Мина много време — изрече Джони Мак със своя дълбок и секси южняшки говор, свали шапката си и я задържа в ръка. — Ти си дори по-красива отколкото те помня.

Лейн сякаш се потопи в гореща вълна, която сгря душата й, зачерви кожата на лицето й. Комплиментите на Джони Мак винаги й бяха действали по този начин. Както и да се бяха променили отношенията им през изминалите години, нейното вълнение очевидно си оставаше същото. Не вярвай и на една негова дума, предупреди я някакво тихо вътрешно гласче. Той е чаровник. Умее да прелъстява жените. И да разбива сърцата им.

— Не бих искала думите ми да прозвучат грубо — заговори Лейн с типичните за южняшките момичета учтивост и безупречни маниери, — но какво правиш тук? Какво правиш в Ноубълс Кросинг?

Беше се заклел, че никога няма да се върнеш — че по-скоро адът ще замръзне, отколкото кракът ти отново да стъпи в този град. Какво промени решението ти?

Опита се да не го зяпа прекалено настойчиво, да не прави инвентаризация на физическите му достойнства. Джони Мак Кейхил обаче излъчваше такава смайваща и опустошителна мъжественост, че тя установи, че не й е възможно да не оцени стройното му, жилаво тяло и грубо изсеченото му, красиво лице. Облечен небрежно с дънки и тъмна памучна риза, той приличаше на типично работническо момче, пременило се, за да прекара свободната си вечер в града.

И къде бе прекарал всичките тези години, с какво се бе занимавал? И защо, след цели петнадесет години, бе застанал на прага й без предупреждение?

— Няма ли поне да ме поканиш да седна? — Застанал във фоайето, той погледна към всекидневната.

— Това официално посещение ли е? — попита тя, а стомахът й се сви от нерви и страх.

— Не съм съвсем сигурен какво точно е посещението ми — призна той. — Опит да открия истината, може би.

На Лейн й се искаше да не бе ахнала толкова шумно. Дали знаеше? Беше ли узнал по някакъв начин за Уил? Но как? След всичките тези години? Възможно ли бе историята за убийството на Кент да е стигнала до ушите му? Може би не беше тук заради Уил. Може би не знаеше, че има син. Може би се бе завърнал в Ноубълс Кросинг, за да й помогне. Ако такава беше целта му, то намеренията му, макар и добри, бяха доста позакъснели. Ако тя изобщо бе означавала нещо за него, той щеше още преди много време да се върне за нея.

— И каква точно истина искаш да откриеш? — Тя дръзко вирна брадичка, сякаш го предизвикваше да спомене името на Уил.

При мисълта за сина й Лейн погледна към затворената врата на кухнята и се помоли Лили Мей да успее да задържи Уил при себе си, докато тя се отърве от нежелания си гостенин.

— Безпокоиш се, че момчето може да подслуша разговора ни?

Устните на Джони Мак се изкривиха в онази негова прословута усмивка, от която се разтреперваха коленете на всички жени и която Лейн си спомняше прекалено добре. Така, значи той знае, че тя има дете, но дали му е известна цялата истина за Уил?

— Да — призна тя. — Докато не разбера защо си се върнал в града след петнадесетгодишно отсъствие, предпочитам синът ми да не се среща с теб.

— Напълно справедливо.

Без да изрече нито дума повече, Джони Мак пъхна ръка в задния джоб на дънките си и измъкна оттам портфейл. Извади отвътре сгънат лист хартия, разтвори го и взе в ръка вестникарската изрезка и снимката. После ги подаде на Лейн. Погледите им се срещнаха. Обхваналите я мрачни предчувствия натежаха като студена буца в стомаха й. Тя протегна разтрепераната си ръка и взе предметите.

Снимката беше на Уил. Правена беше миналата година. Буцата в стомаха й натежа още повече. Той изглеждаше точно като Джони Мак — чертите на лицата им бяха абсолютно еднакви. А също и умопомрачителните им усмивки. Не бе възможно Джони Мак да погледне тази снимка и да не си даде сметка, че това момче е негов син.

Лейн бързо премести поглед към вестникарската изрезка и веднага разпозна статията за убийството на Кент, отпечатана на първа страница на местния вестник. Дъ Хералд, който тя притежаваше съвместно с мис Едит. Лейн насочи вниманието си към последния предмет, който държеше в ръката си. Лист от ученическа тетрадка, върху който бяха написани две кратки и ясни изречения.

„Синът ти има нужда от теб. Върни се у дома.“

В гърлото й се надигна горчилка. Коленете й омекнаха. Тя затвори очи, опитвайки се поне за миг да избяга от истината. Джони Мак знаеше, че Уил е негов син!

— Не можем да разговаряме тук — каза му тя, а след това прилежно сгъна листите, които държеше в ръка, и му ги върна. — Трябва да поговорим на четири очи и то на място, където няма опасност някой да подслуша разговора ни.

Джони Мак погледна покрай нея надолу по коридора, който водеше към кухнята.

— Добре. Къде и кога? Колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Да, съгласна съм. Колкото по-скоро, толкова по-добре. — Мислите на Лейн се разпиляха в безброй различни посоки. Без дори да си даде време да помисли, тя отговори: — Утре. Ще се срещнем, където кажеш.

— Отседнал съм във Форуей — информира я той. — В колко часа?

Само хората, които не можеха да си позволят по-скъп хотел, отсядаха във Форуей. Мотелът беше малко по-добър от обикновен бордей. Стаите бяха чисти, но евтини и опърпани. Лейн предположи, че финансовото положение на Джони Мак не се бе подобрило през годините.

— Десет часа сутринта — предложи му.

Той кимна в знак на съгласие, но очите му останаха приковани върху лицето й. Лейн почувства, че иска да каже още нещо, че му се ще да я докосне. Да стисне ръката й. Да я хване за рамото. Да направи нещо. Каквото и да е. Просто да осъществи контакт. Тя обаче не можеше да допусне това да се случи. Не смееше.

Направи една несигурна стъпка назад, опитвайки се да се отдалечи от него. Джони Мак беше най-опасният младеж, когото бе познавала някога и инстинктите й, й нашепваха, че зрелостта го е направила много по-опасен и неустоим. Застанал пред нея, той излъчваше новопридобита увереност — качество, което му липсваше преди петнадесет години. Откъде се бяха взели самочувствието и самоувереността, заменили престорената дързост и перченето от младостта му?

— Десет часа утре сутринта във Форуей. Стая седемнадесет — каза й той. — И не се страхувай от мен, Лейн. Ти си последният човек на земята, на когото бих причинил зло.

Преди тя да успее да каже нещо в отговор, той се обърна да си върви. Лейн го настигна едва, когато отвори входната врата и излезе на верандата. Поспря се, защото се боеше да приближи повече. Позабави се на вратата миг-два, а след това го повика по име.

— Джони Мак?

Тялото му се скова. Но когато се извърна и я погледна през рамо, прелъстителната усмивка си беше на мястото.

— Да?

— Аз не съм изпращала онази бележка. — Лейн преглътна мъчително. — Нямам никаква идея откъде… — Рязко замълча, когато чу стъпки зад себе си. Веднага отстъпи назад и затръшна вратата в лицето на Джони Мак.

Още преди да се е обърнала, знаеше, че Уил е излязъл от кухнята. Той застана пред нея, а в очите му се четяха безброй въпроси.

— Тръгна ли си?

— Да, тръгна си — отвърна тя.

— Той е Джони Мак Кейхил, нали?

— Да. — Господ да ни е на помощ на всички, но той наистина е Джони Мак Кейхил. Твоят баща. Човекът, който ще ме унищожи.

— Радвам се, че го накара да си тръгне. Не искам да го виждам никога повече.

Уил мина бързо край нея и хукна с дългите си крака по спираловидното стълбище към втория етаж на къщата. Лейн забързано се спусна след него, но по средата на стълбището се закова на мястото си.

— Уил!

Силният звук от затръшнатата врата на стаята му отекна в ушите й. Тя се отпусна на стълбите, погълната от безнадеждно отчаяние и безпомощност. Колко още можеше да понесе синът й? Кога най-сетне щеше да се пречупи? Тя трябваше да го предпази от всеки, който би могъл да му навреди. В това число и от Джони Мак.

— Джони Мак тръгна ли си? — Лили Мей стоеше в подножието на стълбището.

Лейн погледна към слабата като вейка жена, която беше единствената й довереница и най-скъпа приятелка през изминалите петнадесет години.

— Ти ли изпрати тази бележка на Джони Мак?

Лили Мей изпъна тяло и като изпълнен с гордост войник заяви:

— Да, аз изпратих бележката. Дори и да не си дава сметка за това в момента, Уил има нужда от баща. От истинския си баща. И независимо дали ще си го признаеш или не, но ти също имаш нужда от Джони Мак. Ако имаш намерение да се бориш и да спечелиш тази битка, ще имаш нужда от силен мъж до себе си. Пък и вече е крайно време Джони Мак да понесе отговорността за делата си.

Едит Уеър отвори вратата на стаята на Мери Марта. Джаки Къмингс скочи от стола пред телевизора и се усмихна топло на своята работодателка.

— Заповядайте, влезте, мис Едит.

Джаки само дето не й се поклони. Едит обичаше подчинените й да раболепничат и да й се подмазват. Всъщност тя ценеше раболепието и държеше то да присъства в отношенията й с всички хора около нея. Дори и със съпруга й. През целия си живот бе срещнала само двама мъже, които не бе успяла да подчини на волята си. Първият й съпруг, Джон Грейъм. И онова копеле, незаконният му син, Джони Мак Кейхил.

Едит даде знак на Бъди Лоулър да я последва в убежището на дъщеря й — стая, която почти не бе променяна от времето, когато Мери Марта беше дванадесетгодишна. Навсякъде бяха разпръснати пастели, дантели и момичешки украшения и дрънкулки. Стаята бе обзаведена с френски мебели, а един скъп шкаф с антикварна стойност бе препълнен с кукли.

— Как се чувства мис Мери Марта тази вечер? — попита Едит.

— Хапна малко за вечеря — докладва Джаки. — А от половин час насам си седи спокойно в люлеещия се стол.

Едит насочи вниманието си към детето си. Нейното тридесет и три годишно дете. Единственото дете, останало й след смъртта на Кент. Мери Марта притежаваше някаква невинна хубост, която беше крайно измамна. Безупречна бледа кожа. Дълга до кръста й руса коса. Светлокафяви очи, които сякаш не бяха в състояние да видят истинската същност на заобикалящия я свят.

— Какво държи в ръцете си? — Едит пристъпи по-близо и едва успя да сподави възклицанието, изтръгнало се от гърлото й.

— Това е просто една кукла — отвърна Джаки. — Цял ден я разнася със себе си. А сега започна да я люлее и да й пее. Надявам се, че всичко е наред. Не видях нищо лошо в желанието й да си поиграе с куклата си.

— Разбира се, че няма нищо лошо. — Едит прехапа долната си устна. Какво лошо наистина би могло да има в това нейната умствено нестабилна тридесет и три годишна дъщеря да си играе с кукли като шестгодишно момиченце… Без да поглежда назад към наетата от нея медицинска сестра, Едит заяви: — Защо не си починете малко, госпожо Къмингс? Бъди и аз ще поседим малко при Мери Марта.

— Да, мадам. Благодаря ви. С удоволствие бих изпушила една цигара.

— Не забравяйте да излезете отвън, ако ще пушите — разпореди Едит. — След смъртта на господин Грейъм никой не е пушил в тази къща. В деня, в който той умря, изгорих до една проклетите му кутии с пури.

— Ще изляза на задната веранда. — Джаки кимна с глава на началника на полицията и се изниза от стаята.

Едит се приближи бавно към дъщеря си и спря точно зад люлеещия се стол.

— Тя е в това състояние от следобеда, в който погребахме Кент. Надявах се, че до сега ще се оправи.

Мери Марта се люлееше напред-назад в белия дървен стол. Стиснала куклата с размери на истинско бебе в прегръдките си, тя му гукаше като майка на детенцето си.

Едит погали Мери Марта по главата.

— Боя се да извикам психиатър да я прегледа, защото никой не би могъл да предвиди какво може да му каже.

— В такъв случай ще направим всичко възможно да се грижим за нея и да чакаме тя сама да се върне при нас. — Бъди Лоулър коленичи пред Мери Марта и й заговори с тих, любящ глас: — Как се чувстваш тази вечер, миличка? Чух, че си похапнала добре на вечеря. Това е добре. Трябва да се храниш повече. Трябва да поддържаш силите си. Веднага щом се оправиш, ще те заведа до залива и двамата с теб ще си съберем мидени черупки по плажа, както направихме последния път, когато бяхме там.

Мери Марта не му обърна никакво внимание и продължи да си тананика и да се люлее. Тя очевидно не забелязваше нищо от случващото се около нея. Бъди се присегна и погали куклата по бузата. Мери Марта притисна куклата по-силно към гърдите си, сякаш се боеше, че Бъди може да й я отнеме.

— Не ми вземай бебето! Не ми вземай бебето!

Трогателният плач на Мери Марта прониза сърцето на майка й. Тя беше виновна за тази трагедия. За всичко беше виновна тя. Само че вече бе твърде късно да се направи нещо, което да помогне на Мери Марта. Твърде късно бе да се опитва да й се реваншира. Нищо не би могло да промени миналото. И сега единственото, което й оставаше, бе да се опита да защити детето си.

— Няма, няма, миличка — успокои я Бъди. — Всичко е наред. Няма да ти взема бебето.

Той се изправи и се обърна с гръб, но Едит все пак забеляза сълзите, които блестяха в очите му. Ако имаше човек на този свят, който искрено да обича Мери Марта, това беше Бъди. Беше влюбен в нея още от детските им години и предаността му към нея беше трогателна. Нямаше нещо на този свят, което Бъди не би сторил заради Мери Марта. И Едит й завиждаше за това.

Едит с все сила стисна облегалката на люлеещия се стол и кокалчетата на пръстите й побеляха от напиращата в нея ярост. Тя пое дълбоко дъх, за да се успокои, а след това кимна по посока на канапето пред камината и каза:

— Защо не поседнем за малко, Бъди? Нека поостанем още няколко минути. Самото ни присъствие тук като че ли й действа успокояващо, не мислиш ли?

Бъди кимна и седна на канапето. Изпълненият му с мъка поглед се спря на Мери Марта.

— Смяташ ли, че е разумно да говорим в нейно присъствие? Искам да кажа… не мислиш ли, че може да се разстрои, да разбере за какво всъщност става дума?

— А ти за какво точно искаш да разговаряме? — попита Едит.

— Ами, напоследък все не ни остава време да обсъдим сегашното положение. Първо беше погребението на Кент, а след това и състоянието, в което изпадна Мери Марта.

— И какво е сегашното положение? — Едит се приближи до тоалетката, взе една четка със сребърна дръжка и се върна отново до стола на дъщеря си.

— Ами най-напред искам да знаеш, че Лейн е главната заподозряна в убийството на Кент. Как би искала да подходим в случая? Искаш ли да я видиш арестувана или не?

— О, да, това положение. — Едит прокара четката през огнено златистата коса на Мери Марта и си помисли, че трябваше да стори това много отдавна — още когато дъщеря й беше малко момиченце. — Лейн измами Кент. Направи живота му нещастен и за какво? Заради едно бебе, за което е знаела, че е син на Джони Мак Кейхил. Дори и да не е нанесла ударите, които убиха Кент, нейното участие в тази измама помогна той да умре много преди действителната си смърт.

— Ти сигурно си чула клюките, които вече се разпространяват из града, нали?

— Кажи ми ги.

— Чувам хората да говорят, че според тях Уил е убил Кент, а Лейн просто се опитва да поеме вината върху себе си.

Едит бе обичала своя внук — момчето, което бе смятала за свой внук. Дори и сега, когато знаеше, че Уил не е нейна кръв и плът, тя все още го обичаше. Само че не можеше — не би могла — да позволи на сина на Джони Мак да наследи дори и частица от имението на Джон Грейъм.

— Хмм… Интересно. Но ние знаем, че бедното момче е толкова невинно колкото… колкото моята Мери Марта — довърши Едит. — Той е добро момче. Нищо че е заченат от семето на онзи дявол.

— Да, разбира се. — Бъди погледна Едит право в очите и кимна в знак на съгласие. — И, като споменахте дявола, имам намерение да се срещна с нашия посетител и да разбера кой е и какво иска. — Бъди нервно прокара ръце нагоре-надолу по бедрата си. — Ако, по някаква случайност, се окаже, че той наистина е Джони Мак, то ние не бихме искали той да се мотае наоколо и да ни мъти водата, нали?

— На всяка цена се срещни с този човек, който нарича себе си Джони Мак Кейхил. Още тази вечер. И ако е този, за когото се представя, дай му да разбере, че не е желан в този град. Така, както не беше желан и преди петнадесет години.

— Не виждам как би могъл да е Джони Мак. Не и след боя, който му хвърлихме. — По челото и по горната устна на Бъди изби пот. — Ако питате мен, останките му отдавна лежат на дъното на река Чикасоу.

— В такъв случай, ако този мъж не е този, за когото се представя, непременно разбери кой е всъщност и какво иска. А след това се отърви от него.

— Подслушвате ли, госпожо Къмингс? — попита Джеймс Уеър, появил се иззад гърба на медицинската сестра на доведената му дъщеря.

Джаки ахна и подскочи от изненада, след което се обърна и погледна своя обвинител.

— Имайте милост, господин Уеър, изкарахте ми акъла!

— И какво става в стаята на Мери Марта?

— О, мис Едит и Бъди Лоулър са при нея в момента. — Джаки дари Джеймс с провокативна усмивка. — Аз току-що се качих, след като изпуших една цигара на задната веранда. И изобщо не съм подслушвала. Просто реших да изчакам отвън. Не исках да прекъсвам посещението им.

— Хмм… разбирам.

Джеймс беше готов да заложи всичките си пари, че Джаки е повече от готова да го почеше там, където го сърби най-много. Тя открай време се славеше с тази си репутация. Той обаче не проявяваше интерес. Арлийн беше единствената жена за него. Обичаше я още от юношеските си години, но по онова време се бе оказал слабохарактерен страхливец. Беше позволил на семейството си да ги раздели. След всичките тези години обаче, ако планът му успееше, те най-сетне щяха да се съберат и да изживеят заедно остатъка от живота си. Едит беше изцяло погълната от убийството на Кент и това може би беше най-подходящия момент да приведе плана си в действие.

— Доста поокъсняхте тази вечер, господин Уеър. Бизнес дела ли ви задържаха в града?

Джеймс се вгледа в очите на Джаки, опитвайки се да разбере дали тя не знае нещо за връзката му с Арлийн. Лицето й обаче си остана напълно безизразно.

— Работата на кмета никога няма край — отвърна той, надявайки се, че е успял да произнесе думите с необходимата доза хумор.

— Така ли? Ще повярвате ли, че фризьорката ми твърди същото? И тя все повтаря, че работата й няма край. Вие познавате фризьорката ми Арлийн Дотън, нали?

Пронизителният смях на Джаки изплющя като камшик по опънатите нерви на Джеймс.

— Да, разбира се, че познавам госпожа Дотън.

— И аз така си помислих. — Джаки се приближи плътно до Джеймс. — Нека сключим сделка, кмете. Вие няма да споменавате пред мис Едит за моя опит да подслушвам пред вратата, а аз няма да й кажа нито думичка за това колко добре познавате моята фризьорка.

7.

Ярките лъчи на пълната луна обливаха с мека, кремава светлина постройката на стария хангар за лодки и танцуваха по леките вълнички на реката, къпейки ги в сребристия си блясък. Прясната бяла боя, нанесена по старата дървени стени и новите панти на страничната врата, подсказаха на Джони Мак, че Лейн се грижи за хангара и го поддържа в изряден вид. Зачуди се дали лодката на Уилям Ноубъл все още се съхранява вътре или е била продадена още преди години. След като напусна Ноубълс Кросинг Джони Мак често си бе мислил за това място и за срещите му с Лейн в хангара. Тя беше толкова млада тогава. Толкова наивна. И невинна. Господи, а той така я желаеше… Знаеше, че може да я има. Тя щеше да му се отдаде напълно и безусловно.

Джони Мак натисна вратата. Беше заключена. В онези години Лейн винаги оставяше вратата отключена заради него. Хангарът беше тяхното светилище, убежището, в което се криеха от реалния свят. Тук той преставаше да бъде незаконно родено копеле, израснало в паркинг за каравани, а Лейн забравяше, че е принцесата на Ноубълс Кросинг.

Тази вечер Лейн определено бързаше да се отърве от него. Той бе доловил страха в очите й. Нима се бе уплашила, че може да пожелае да бъде представен на сина му? Но тя не можеше да не знае, че той никога не би наранил съзнателно нея или момчето. Дори и ако се окажеше, че Уил е син на Кент, той пак не би му сторил зло. Защото момчето е дете и на Лейн.

Джони Мак тръгна бавно по брега на реката. Почвата под краката му беше влажна и мека, а токовете на ботушите му затъваха и оставяха ясни следи по пясъка. Увисналите клони на вековните върби докосваха тучната зелена трева, а в близост до дебелите дънери на дърветата се образуваха закътани, изолирани от външния свят скривалища. Един-единствен път бе целунал Лейн и това се бе случило точно под една от тези върби.

Нощните насекоми цвърчаха и се надпяваха в топлата нощ в края на лятото, а песента им се сливаше с ласкавия ромон на реката. Типичната за Юга влажност сякаш проникваше чак под кожата на всички живи същества, къпеше ги в пот и задушаваща топлина. Дори и сградите не бяха пощадени от неблагоприятното въздействие на времето — влажните им стени сякаш стенеха от жегата и нетърпеливо очакваха облекчението на хладната есен.

Като младеж Джони Мак много бе обичал летата. Обичаше да се къпе в реката. Да пие леденостудена бира в кръчмата на Гуудлоу. Да се зазяпва по момичетата, които минават по улицата, облечени само с къси шорти. Да се покрие целия с пот, докато се забавлява с благосклонна към него жена. И да наблюдава Лейн Ноубъл, която не сваля поглед от него, докато той коси моравата или подкастря живия плет в имението. Той обикновено работеше гол до кръста, облечен само с отрязани до коленете дънки, а жените не можеха да отлепят очи от загорялото му от слънцето силно тяло.

Джони Мак се изсмя. Спомни си колко дързък и нахакан беше в ония години. Бял боклук, който нямаше достатъчно здрав разум и благоприличие, за да си стои там, където му е мястото. Дамите от Магнолия авеню бяха забранен плод за него, но той не бе позволил това да го възпре. Беше опитал от прелестите на богатите, закриляни и разглезени дебютантки. Преспал бе не само с момичетата, а и с майките на някои от тях. Не бе си позволил обаче да вкара в леглото си Мери Марта, защото винаги бе знаел, че може да му е половин сестра. Дори и лошо момче като него си имаше своите принципи. Пък били те и съвсем малко на брой. Дори и човек като него, който на времето бе изпитвал гордост от факта, че е изчукал всичките членки на кънтри клуба в града, можеше да разпознае истинското качество, когато го види, когато го докосне, когато се влюби в него. Точно по този начин обичаше на времето Лейн. Господи, той направо я боготвореше…

Тя представляваше всичко онова, което винаги бе желал, въплъщаваше в себе си доброта, благородство и почтеност. Добро възпитание, благ характер и нежно сърце. Винаги бе знаел, че тя е прекалено добра за човек като него. Но тя беше твърде добра и за Кент Грейъм, по дяволите! Тогава защо изобщо се бе омъжила за онзи жалък кучи син?

Джони Мак усещаше, че започва да му се гади само като си помислеше, че Кент се е докосвал до Лейн.

Лейн излезе от розовата градина зад къщата. В главата й се лутаха объркани и несвързани мисли. Тя вдигна очи към нощното небе и в душата й се надигнаха спомени, които бе погребала много отдавна. Джони Мак се бе върнал в града! Мили боже, какво щеше да прави сега? Искрено бе вярвала, че никога повече няма да го види отново, вярвала бе, че той никога повече няма да се върне в Ноубълс Кросинг.

Уил мразеше Джони Мак. Кент се бе погрижил за това. С изключителна злоба и отмъстителност той бе изградил пред очите на сина й образа на един ужасно долен човек, започвайки историята още с раждането на Джони Мак и продължавайки чак до двадесет и първата му годишнина. Лейн винаги бе знаела, че Кент може да бъде жесток, но едва когато той се опита да унищожи и Уил със своята горчива омраза, тя си даде сметка за истинските измерения на жестокостта, на която съпругът й бе способен.

Нека господ й прости греховете, но тя наистина бе пожелала смъртта на Кент. Стигнала бе дори до там, че да обмисля възможността да го убие. Само едно нещо обаче можеше да я накара да посегне на безполезния му живот — желанието да предпази и защити себе си или Уил. Някой друг обаче бе свършил това вместо нея. Някой, който мразеше Кент повече и от нея. Някой, предизвикан жестоко и докаран до ръба, откъдето нямаше връщане назад.

Най-ужасният й страх бе, че убийството на Кент може да е било извършено от Уил. Когато намери сина си, дезориентиран и объркан, застанал над мъртвото тяло на Кент, тя на момента реши, че ще защитава детето, без значение какво ще й коства това. Самата тя бе не по-малко виновна от Кент, Шерън или Лили Мей. И тя бе участвала в голямата измама. И всеки един ден от брачния й живот бе изживян в лъжа.

Направих го заради Уил.

И заради самата себе си, напомни й един вътрешен глас. Ти искаше детето на Джони Мак. И беше готова да направиш всичко, за да попречиш на Шарън да се подложи на аборт.

Ако само можеше да се върне с петнадесет години назад… Не, би се върнала още по-назад във времето. Би се върнала с деветнадесет години назад. Към времето, когато беше четиринадесетгодишна. Към момента, в който за пръв път зърна Джони Мак Кейхил.

Но какво добро би излязло от това пътуване назад във времето? Би ли променило факта, че тя се бе влюбила до уши, беше хлътнала така, както само едно младо момиче на нейната възраст може да го стори? Не, естествено, че не би могла да промени неизбежното. Единствено божията намеса би могла да й попречи да обича Джони Мак. Защото любовта й към лошото момче на града, към любимеца на всички жени, за когото тя не беше нищо повече от обикновена приятелка, не беше съзнателен избор от нейна страна. Тя просто я връхлетя и я покори.

Ти си единственото момиче, което ми е само приятелка, беше й казал той. И това признание бе сломило младото й сърце. Тя бе желала да бъде за него нещо много повече от приятелка. Като пълна глупачка бе копняла да се превърне в любовта на живота му.

Без да си дава сметка какво точно прави, Лейн изведнъж осъзна, че върви по пътечката, която водеше от розовата градина на майка й към стария хангар за лодки и пристана на реката. Колко часове бе прекарала в този хангар, седнала заедно с Джони Мак на палубата на малката яхта на баща й? Седяха там сами. Изолирани от външния свят. Разговаряха, смееха се, а любовта й към него ставаше все по-силна.

Тя не можеше — не трябваше — да позволи на старите чувства да се възродят отново от пепелта. Преди много години бе изгорила мостовете към миналото — в мига, в който си бе дала сметка, че цената на любовта й към Джони Мак се бе оказала прекалено висока. В началото, при всяка ласка на Кент, си бе представяла, че той е Джони Мак. Това фантазиране обаче се бе оказало жесток капан. Защото с годините бе започнала да мрази и презира Джони Мак повече, отколкото мразеше и презираше Кент.

В момента, в който забеляза неясната фигура, приближаваща се към хангара, той разбра, че това е Лейн. И тя, също като него, не бе могла да остане далеч от това място. И двамата бяха привлечени към мястото, на което бяха прекарали толкова много щастливи часове. Край реката. Ловяха риба от кея. Скрити в хангара, разговаряха тихичко, наслаждавайки се на компанията си.

— Досетих се, че може да дойдеш — рече той.

— Джони Мак?

Глас от миналото. Гласът, който така и не успя никога да прогони от спомените си. Сладкият, дълбоко модулиран, дрезгав глас на Лейн, с характерното за Алабама лениво удължаване на гласните.

— Тук съм. — Той излезе от скривалището си под клоните на една върба и застана така, че лунната светлина да освети фигурата му.

— Какво правиш тук? — попита.

— Бих могъл да ти задам същия въпрос.

— Трябваше да се махна от къщата — призна тя. — Твоята внезапна поява, непредизвестеното ти завръщане… Защо просто не стоя настрана? Последното нещо, от което синът ми има нужда в момента, е необходимостта да се справя и с твоето съществуване.

— Някой очевидно е сметнал, че твоят син има нужда от мен.

Лейн се поколеба за момент, застанала на пристана, в самия край на хангара и полускрита в сянката му.

— Лили Мей ти е изпратила онази бележка.

— А… сега разбирам. — Той се запъти към Лейн. Вървеше бавно, за да й даде достатъчно време да измине и тя своята част от пътя.

Чувстваше нейната несигурност, долавяше страха й. От какво се страхуваше тя? Сигурно не от него. Поспря и изчака, давайки й възможност да излезе от тъмната синьо-черна сянка. А когато тя го направи, той сякаш остана без дъх. При посещението си в къщата преди около час той внезапно бе осъзнал, че Лейн се е превърнала в изключително красива жена. Но там, в ярко осветеното фоайе, където се чувстваше присъствието на Лили Мей и на момчето, не си бе позволил да оцени тази хубост. Сега обаче, когато бяха сами, заедно, а свидетели им бяха единствено полюляващите се клони на върбите и лепнещият от влагата летен ветрец, той си позволи да й се наслади.

Спомни си, че на времето чупливата й кафява коса стигаше чак до кръста й, сети се колко често бе мислил за нея, фантазирал бе, потънал в мечти по разкошната й, гъста като конска грива коса. Тя обаче не само бе подстригала косата си до раменете, но й я бе изсветлила до тъмноруса. Леката закръгленост, която беше нейното проклятие както през детството, така и през юношеските й години, сега бе отстъпила пред изящни и женствено меки извивки. А искрящите й сини очи, които на времето преливаха от любов и жизненост, сега бяха помръкнали и тревожни и го гледаха умолително.

— Вече ти казах, че не трябва да се страхуваш от мен — каза той. — Не съм се върнал в Ноубълс Кросинг, за да ти причиня зло, нито пък имам за цел да ти създавам проблеми.

Тя направи още една колеблива крачка към него.

— Защо се върна? След всичките тези години нима те е грижа за… за мен, а и за когото и да било друг в Ноубълс Кросинг?

— Аз ти дължа живота си. Разбира се, че ме е грижа за теб и се притеснявам от факта, че си главната заподозряна в убийството на Кент. — Джони Мак прокара ръка през устата си, сякаш за да прогони горчивия вкус, останал там от името на Кент, а след това яростно се вгледа в Лейн. — Защо, по дяволите, се омъжи за Кент Грейъм?

Гърдите на Лейн се вдигаха и спускаха мъчително. Тя едва успяваше да си поеме дъх. Вирна предизвикателно брадичка напред и погледна Джони Мак право в очите.

— Омъжих се за него, за да мога да осиновя Уил.

В думите й прозираха ярост и болка, любов и сила на духа. Тя бе направила изявление, с което като че ли го предизвикваше да започне да задава въпроси за мотивите й. Ако се осмели, разбира се. Но не толкова онова, което му каза, колкото другото, останало неизречено, накара Джони Мак да се свие като от удар. Макар да не бе изрекла обвинението на глас, той го бе доловил в тона и отношението й. Ако ме беше взел със себе си, аз никога нямаше да се омъжа за Кент. Или се заблуждаваше? Дали не бе чул онова, което му се искаше да чуе, дали не бе повярвал в онова, в което му се искаше да вярва?

— Наех частен детектив, който да изрови всяка налична информация за Уил — информира я Джони Мак. — Зная, че в акта му за раждане — неговия оригинален акт за раждане — като родители са вписани Шарън Хикман и Кент Грейъм.

Очите на Лейн се разшириха от изумление. Устните й леко се разтвориха и тя рязко си пое дъх.

— Как е възможно този твой частен детектив да се добере до копие от оригиналния акт за раждане на Уил?

— Не си ли разбрала вече, че когато човек има достатъчно пари, той може да си купи с тях всичко, което пожелае? — Изпита истинско удоволствие, когато забеляза шокираното изражение на Лейн, но веднага след това се почувства като долен мръсник. Не можеше обаче да не се пита колко по-силно удоволствие щеше да изпита, когато види реакциите на хората, които мразеше. Като мис Едит, например.

— Това значи ли, че имаш много пари? — попита Лейн.

— Достатъчно, за да получа онова, което искам. — Това не беше съвсем вярно. Да, той би могъл да има всичко, което може да се купи с пари. Имаше времена, когато това щеше да му е достатъчно, когато не бе искал нищо повече. През последните няколко години обаче бе започнал да осъзнава, че има няколко неща, които не би могъл да купи с всичките пари на света.

— И какво точно искаш, Джони Мак?

— Истината — отвърна той. — Уил чий син е? На Кент или мой?

Лейн сведе очи и отклони погледа си встрани.

— Уил е мой син! Той е мой още от мига, в който за пръв път го взех в прегръдките си.

Беше като тигрица — извадила нокти, оголила зъби, готова да скочи срещу всеки, който се осмели да застраши по някакъв начин малкото й. Джони Мак никога не бе познал майчина любов, никога не се бе чувствал закрилян и защитаван от жената, която му е дала живот. И по някакъв странен и необясним начин той изпита завист към Уил Грейъм. Какво ли не би дал, за да може една жена като Лейн да го обича поне наполовина?

— Зная, че е твой. Не оспорвам правата ти върху него. Просто искам да зная — не, имам нужда да разбера — истината. Мой син ли е Уил?

Лейн обгърна тялото си с ръце, преплела лакти пред гърдите си.

— Какво значение има това за теб след всичките тези години? По никакъв начин не би могъл да знаеш дали тогава не остави след себе си поне половин дузина бременни жени. Тогава не те беше грижа за тях. Защо си се загрижил сега?

Тази Лейн не беше жената, която той познаваше. Сладка. Внимателна и деликатна. Невинна. Момичето, което познаваше, не таеше в себе си нито гняв, нито омраза. Но тази жена, застанала пред него, излъчваше омраза. Омраза, насочена директно срещу него.

Дявол да го вземе, от истината болеше! Болеше дяволски силно. Лейн имаше право. Макар че през онова лято по правило винаги бе използвал кондоми, той наистина би могъл да е оставил след себе си повече от една бременна жена. А и дори да бе знаел, че някое момиче е забременяло от него, той пак щеше да напусне Ноубълс Кросинг. Защото тогава трябваше да спасява живота си. Да остане в града тогава означаваше сам да подпише смъртната си присъда.

— Дори и да ме беше грижа, едва ли можех да остана — каза й той. — Знаеш не по-зле от мен, че след бягството ми от града доста хора тук решиха, че съм мъртъв.

— През всичките тези години след заминаването ти ти не ми писа нито веднъж. Не се обади. Когато се сбогува с мен на автогарата в Декатур, ти прекъсна всичките си връзки с мен и с Ноубълс Кросинг.

— А ако се бях обадил? — попита.

— Не го стори.

— Но ако все пак се бях обадил, щеше ли да ми кажеш, че си се омъжила за Кент? Че си осиновила Уил?

— Няма никакъв смисъл да разсъждаваме сега върху това ако, нали? Лили Мей е смятала, че постъпва правилно, изпращайки ти онази бележка, но е сгрешила. Не би могъл да направиш нищо за мен. А ако смяташ, че ще ти позволя да нараниш Уил — той и без друго преживя достатъчно — тогава по-добре…

— Не съм тук, за да наранявам Уил. — Джони Мак сграбчи ръцете на Лейн, които тя с все сила стискаше в юмруци. Раменете й се сковаха, цялото й тяло се напрегна от допира на плътта му. — Защо ме мразиш толкова много?

Той погали с палец вътрешната страна на китката й. Тя потрепери. Той веднага я пусна, осъзнал, че тя не само реагира на мъжкото му излъчване, но и малко се страхува от него. Господи, тя беше единственият човек в този град, който не би трябвало да се плаши от него.

— Кажи ми истината! — настоя. — Не заслужавам ли поне това?

Тя му обърна гръб, сякаш за нея беше прекалено мъчително да го гледа. Започна да разказва с тих, но изумително силен глас.

— Шарън дойде при мен, след като ти напусна града. Каза ми, че е бременна и че ти си бащата.

Джони Мак изпита чувството, че някой с все сила го бе ударил с юмрук в корема и бе изкарал всичкия му въздух. Уил наистина беше негов син. Шарън бе забременяла от него през онова дълго и горещо лято преди петнадесет години. Може някой от кондомите да се бе оказал некачествен. А може би просто не бе използвал такъв. По дяволите, изобщо не можеше да си спомни всичките пъти, в които бе чукал Шарън през онзи юли. По онова време по-голямата част от времето му бе заето с ощастливяването на всяка желаеща услугите му жена в този град. Но пък, от друга страна, бе полагал усилия да е добре запасен и винаги да има кондом под ръка.

— Защо е дошла при теб? Двете с нея не бяхте първи приятелки. — Джони Мак премести теглото си от единия крак на другия, опитвайки се да овладее яростта, която кипеше в гърдите му.

— Дойде да ми поиска пари на заем за аборт.

— Ха! Типично за Шарън. Не би искала да си усложнява живота с бебета. И защо не й даде пари? Изобщо не мога да проумея защо си решила да съсипеш живота си, омъжвайки се за Кент и отглеждайки детето на Шарън.

Лейн затвори очи. Като че ли се опитваше да се предпази от някакъв ужасен спомен. Лунните лъчи заблестяха по сълзите, които се търкаляха по бузите й.

— Лейн?

Той измина разстоянието, което ги разделяше, но когато протегна ръце към нея, тя отстъпи встрани и застана сковано до него. Цялата й поза сякаш го предизвикваше, забраняваше му да я докосва. Лейн излъчваше някаква самотна, мълчалива сила — сякаш през изминалите петнадесет години бе осъзнала, че може да разчита единствено на себе си. Той виждаше тази сила отразена в студените й сини очи, в напрегнатото тяло, в струящата от нея самоувереност. Тази жена не беше момичето, което бе познавал. За него тя беше точно толкова непозната колкото и той за нея.

— Сключих сделка с Шарън. — Лейн преглътна, за да прочисти гърлото си. — Казах й, че ще осиновя детето, ако тя обещае, че няма да прави аборт.

— И тя се съгласи, макар да знаеше, че и ти, като нея, си само едно деветнадесетгодишно хлапе?

— Ние… ние измислихме план — обясни Лейн. — След като ти напусна града, Шарън, която подозирала, че вече е бременна, започнала да спи с Кент. Решихме, че той може и да й повярва, ако му каже, че детето е от него. А ако се съглася да се омъжа за него и осиновя детето му, тогава…

— Щом и ти си част от сделката, той със сигурност е щял да поиска да вземе детето! — Джони Мак стовари големия си юмрук върху дланта на другата си ръка. Ударът отекна в нощната тишина. — По дяволите! Но защо? Нима си се омъжила за мъжа, на когото си отказвала поне дузина пъти преди това, само за да не позволиш на Шарън да направи аборт?

Лейн избърса сълзите от очите си.

— Ставаше дума за бебе. Само то ми беше останало от теб. И не можех да позволя на когото и да било да му навреди. Нито преди, нито сега.

Буквално смазан от това признание, унизен дотолкова, че му се прииска да се просне в краката й и да моли за прошка, Джони Мак не каза нищо в отговор. Гърлото му се сви от болка. Години преди да напусне града бе разбрал, че Лейн си пада по него, но никога не бе предполагал, че чувствата й са толкова дълбоки. Тя вероятно беше единствената жена в живота му, обичала го някога. И любовта й беше искрена и напълно безкористна.

Искаше му се да протегне ръце и да я вземе в прегръдките си, да я притисне към себе си и да я утеши, да й благодари за скъпоценния дар, който му бе направила. Напрегнатото й изражение обаче му подсказваше, че тя не би искала да я докосва. Обичала го бе преди петнадесет години, обичала го бе достатъчно, за да направи огромна жертва в името на детето му, но какви чувства изпитваше към него сега? Доколко се бе променила Лейн след брака си с Кент и след тези петнадесет години, изживени в лъжа? Сега вероятно го мразеше. И той не би могъл да я обвинява за това.

— В ония години бях голяма глупачка, нали? От тогава насам пораснах. И научих много за любовта. За това какво е и какво не е любовта. — Гласът на Лейн бавно заглъхна. — Бях толкова влюбена в теб… — Тя рязко си пое дъх, отметна глава назад и се загледа в осеяното със звезди небе. — Но сега Уил е единственият човек, който има значение за мен. И съм готова на всичко, за да го предпазя и защитя.

— Дори и да убиеш Кент?

Прииска му се да си вземе думите обратно в мига, в който зърна болката в очите й и долови тихото възклицание, изтръгнало се от устните й. Само че беше прекалено късно. Прекалено късно бе и да се връща назад, за да се опитва да промени миналото. Сега му оставаше единствено да приеме вината заради онова, което бе сторил — заради всичките злини, които бе причинил. В най-съкровените и дълбоки кътчета на душата си винаги бе знаел, че този ден за равносметка все ще настъпи някога. Човек винаги плаща за греховете си. Рано или късно.

— Да, дори и да убия Кент — призна тя.

Гласът й беше съвсем тих, едва доловим шепот и той едва долови думите й през оглушителните удари на собственото си сърце.

— Имаш ли добър адвокат? — Той откъсна една върбова клонка и започна да къса листата й, опитвайки се всячески да избегне погледа на Лейн.

— Джеймс Уеър движи всичките ми юридически дела.

— Вторият баща на Кент?

— След смъртта на Джеймс Уеър старши, Джеймс младши стана адвокат на баща ми, както и семеен адвокат на фамилията Грейъм — отвърна Лейн. — Според него няма достатъчно доказателство, за да бъда обвинена от разширения състав на съдебните заседатели, но Джеймс не е криминален адвокат. Ако бъда обвинена, той ще наеме някой друг. Специалист по наказателно право.

Джони Мак подхвърли останалото без листа върбово клонче в река Чикасоу и го изпрати с поглед надолу по течението.

— Мога да ти наема най-добрия адвокат по наказателни дела в южните щати. Само едно телефонно обаждане от моя страна и Куин Кортез ще вземе първия самолет за Алабама.

— Ти трябва да си много, много богат, Джони Мак, щом можеш да си позволиш да плащаш хонорарите на господин Кортез. — Лейн кимна по посока на пътеката, която се виеше по протежение на речния бряг. — Хайде да повървим. Твърде съм нервна, за да стоя на едно място.

Той крачеше непосредствено зад нея и забеляза, че телата им образуват една обща сянка. Едната й част беше висока. Другата — по-ниска. Една до друга, почти свързани, но без да се докосват и припокриват.

— Искаш ли да ми разкажеш какво се случи? — попита той. — Аз съм тук, Лейн, защото искам да ти помогна. Искам да се опитам да поправя нещата. Ако мога.

Изпита физическа болка, когато чу крехкия й смях — сякаш хищен сокол бе впил острите си нокти в сърцето му. Без да произнесе нито дума, тя му даде да разбере, че й предлага твърде малко. И твърде късно.

— Ще успокоиш ли угризенията на съвестта си, ако наемеш Куин Кортез, за да ме защитава?

Познаваше го твърде добре. След всичките тези години все още знаеше как да погледне навътре в душата му. Лейн беше единственият човек, успял някога да се абстрахира от дръзката му външност на лошо момче. Единствената жена, обичала го достатъчно, за да потърси и доброто в него.

— Да, това би било добро начало. В края на краищата, ти знаеш по-добре от всеки друг, че създадох много неприятности в този град, преди да го напусна. Трябва да започна отнякъде и да се опитам да се реванширам на теб… и на Уил за…

— Той не желае да има нищо общо с теб.

— Какво? — Джони Мак се закова на мястото си. — Да не би да ми казваш, че той знае, че съм негов баща?

Лейн се спря и се обърна към Джони Мак.

— Да, знае. И се боя, че точно в този момент изпитва към теб единствено омраза.

— Ти ли му каза за мен?

— Не, но ми се иска да го бях направила. — Тя тихичко проплака, сякаш се опитваше да прогони някаква зловеща беда. — Кент му каза. И не го направи по най-добрия начин. Той стовари всичката си ярост и омраза върху Уил.

— Копеле!

— Кент наистина беше долно копеле. Харесваше му да наранява Уил, само защото е твой син. А мен обичаше да ме тормози, защото… Кент Грейъм не беше добър човек.

Да се твърди, че Кент не бил добър човек, беше твърде далеч от истината. Все едно, човек да каже, че в Аляска е хладно през зимата.

— Как стана така, че Кент научи, че аз съм бащата на Уил? — Той сграбчи Лейн за раменете, но се овладя само миг преди да я разтърси с все сила.

— Шарън ни изпрати предсмъртно писмо. — Лейн се усмихна насила и лицето й сякаш се затвори и загрубя. — И съобщи на Кент цялата истина. Как сме го измамили като сме го накарали да повярва, че Уил е негов син. Шарън очевидно се опитваше да облекчи собствената си съвест. — Лейн започна да блъска с юмруци по гърдите на Джони Мак. — Тази глупава, ужасно глупава жена! Винаги се бе интересувала единствено от парите му. Но когато разбра, че умира, съвестта й започна да я мъчи. Така и не се замисли какво ще причини истината на Уил. Нито веднъж през целия си живот не постави благополучието на детето си на първо място.

Той хвана китките на Лейн с едната си ръка и спря пороя от удари върху гърдите си. Тя го изгледа яростно, а в очите й напираше неподправено отвращение. И Джони Мак внезапно бе осенен от суровата, горчива истина, която се стовари като ослепителна светкавица върху му.

— Колко плати на Шарън?

— Какво?

Сграбчи едното рамо на Лейн и я разтърси. Внимателно, но достатъчно силно.

— Кажи ми истината. Колко плати на Шарън за сина ми.

— О! — Полуотворената й уста замръзна от изненада. В очите й заблестяха сълзи. — Петдесет хиляди долара. Помолих татко да ми ги даде като подарък за сватбата.

— Тя ти е продала бебето си. — Джони Мак освободи Лейн. Натрупалият се гняв експлодира в душата му като фойерверките на Четвърти юли[1]. Трябваше да удари нещо. Имаше нужда от боксова круша. Кент Грейъм. Бъди Лоулър. — Защо Лили Мей никога не ми каза за Уил? Вече почти десет години знае къде може да ме намери.

— Нямам никаква представа защо не ти е казала за Уил. Не зная и защо никога не е споменавала пред мен, че знае къде се намираш. Предполагам, че Лили Мей е направила онова, което според нея е било най-доброто за Уил. Също като мен. На тръгване от тук ти се закле, че никога няма да се върнеш. Изми си ръцете от Ноубълс Кросинг и от всички, които живеят в него. И ние се справихме чудесно и без теб. Нямахме нужда от теб.

— Но сега имаш нужда от мен, нали? Поне Лили Мей смята така.

— Тя се бои, че може да бъда обвинена в убийството на Кент и ако бъда…

— Няма да бъдеш осъдена за убийството на Кент, дори и ако си убила онзи кучи син. — Джони Мак хвана брадичката на Лейн. — Чуваш ли ме? Куин Кортез никога досега не е губил дело. А аз ще му се обадя още тази вечер.

Застанала на верандата, Лейн гледаше към Джони Мак, който влезе в колата си и подкара на заден по алеята. На следващия ден щеше да дойде на обяд, за да се запознае със сина си. Беше се самопоканил, давайки й да разбере, че част от онова безочливо и нагло хлапе, което бе познавала в младостта си, все още се крие някъде дълбоко в душата му. Бе останал напълно глух за протестите й. И тя не знаеше как би могла да го възпре на следващия ден. Само полицията би могла да му попречи да се появи в дома й, но точно в този момент намесата на местните власти не беше препоръчителна.

Джони Мак бе връхлетял отново в живота й като ураган, засипвайки я със своите желания, нужди и изисквания. А също и обещания. В миналото никога не й бе обещавал каквото и да било и въпреки това бе разбил сърцето й.

Искам да се срещна с Уил… Ще се обадя на Куин Кортез и ще му кажа, че трябва да е готов да хване първия полет за Алабама веднага щом го уведомим, че имаме нужда от него… Няма да бъдеш осъдена за убийството на Кент, дори и ако си убила онзи кучи син… Никога не бих те наранил, Лейн. Никога няма да те нараня…

Той никога нямаше да я нарани отново. И не защото й го бе обещал, а защото тя нямаше да му позволи. Кент бе разрушил наивността й, унищожил бе вярата й в добротата на хората. А Джони Мак я бе научил, че е пълна лудост да обича с такова сляпо себеотдаване. На времето бе обичала с цялото си сърце, искрено и безрезервно. Но сега обичаше единствено Уил и Лили Мей. Вярваше само на Уил и на Лили Мей. Джони Мак не можеше да я нарани. Вече не. Нито пък би могъл да нарани Уил.

Лейн вдигна поглед към втория етаж на къщата и забеляза светлината, струяща през прозореца на Уил. Трябваше да поговори с него, да му обясни истината за Джони Мак, да го накара да разбере, че баща му не е онова ужасно човешко същество, което Кент бе обрисувал пред него.

Но каква част от характера и смъртта на Кент можеше да обсъжда с Уил? Колко далеч можеше да стигне, без да събуди отново кошмарите на Уил? Беше повярвала, че амнезията му е истинска благословия, независимо от това дали той лично бе извършил престъплението или просто бе станал неволен свидетел. Ако Уил беше убил Кент, ако беше грабнал онази бейзболна бухалка и бе пребил Кент до смърт, за него щеше да е най-добре ако никога не си спомнеше за това.

Ако само бе присъствала тогава… Ако само бе успяла да попречи на Кент да излее гнилата си омраза и да измъчи Уил с изопачената версия на истината. Лили Мей обаче бе присъствала и въпреки това не бе успяла да предотврати нещастието. Или? Възможно ли беше Лили Мей… Не! Трябва да спре да гадае какво точно се е случило в деня, в който беше убит Кент. Нямаше значение кой точно го бе убил. Единственото важно нещо бе да се опита да предпази и защити Уил.

Лейн тръгна бавно по стълбите, подготвяйки се за конфронтацията със сина си. Какво би могла да му каже? Как да го накара да разбере, че, независимо от всичко, което Кент бе изприказвал за Джони Мак, той не е чудовище? Как да му обясни, че баща му е просто един човек, взел някои не особено добри решения, човек, живял според собствените си правила и решен да направи всичко възможно, за да натрие носовете на местните аристократи. Не би могла да защити и оправдае повечето от деянията на Джони Мак, но можеше поне да нарисува един по-правдив и честен образ на биологичния баща на Уил. Тя самата мразеше Джони Мак, но това не означаваше, че би искала Уил също да го мрази.

[1] Национален празник на САЩ. — Б.р. ↑

8.

Лили Мей пресрещна Лейн в момента, в който тя влезе в къщата. Набръчканото й лице бе застинало в загрижена гримаса. Лейн познаваше Лили Мей от дълги години и знаеше, че това нейно изражение говори за нервно очакване и боязън. Дали се страхува, че съм й ядосана заради решението й да повика Джони Мак?

— Двете с теб трябва да поговорим — рече Лейн. — Но най-напред трябва да се кача горе и да видя Уил. Трябва да му обясня някои неща за Джони Мак и да го накарам да разбере…

— Уил го няма.

— Какво?

— Мис Едит се обади малко след като ти излезе. — Лили Мей се намръщи сякаш самото име на майката на Кент бе оставило горчив вкус в устата й. — Покани Уил да отиде да види мис Мери Марта. Тя май питала за него.

— Питала лично за него, или пак започнала да плаче за бебето си?

Лейн мразеше навика на Мери Марта да се обръща към Уил с думите моето бебче. Още от първия миг, в който снаха й взе Уил в прегръдките си, Лейн бе започнала да изпитва определена тревога и неудобство всеки път, когато сестрата на Кент започнеше да го обсипва с обичта и вниманието си. Мери Марта изпитваше почти нездравословна привързаност към Уил, но когато и да повдигнеше този въпрос пред Кент, той неизменно я обвиняваше, че е глупачка.

— Не ревнуваш от Мери Марта, нали, скъпа? — възкликваше Кент. — Тя е просто една изключително любяща леля. И няма защо да се тревожиш толкова.

— Не зная дали е попитала точно за него. Уил не ми каза. Спомена само, че леля му го викала. — Лили Мей кимна към вратата. — Джони Мак тръгна ли си?

— Да.

— Ще се върне ли?

— Да. Утре. Самопокани се на обяд.

— Типично за Джони Мак. — Устните на Лили Мей лекичко се повдигнаха в ъгълчетата в едва загатната усмивка. — Защо не поседнеш в кабинета? Ще приготвя по чаша билков чай и за двете, след което ще поговорим.

Лейн кимна.

— Идеята ми се струва добра.

Докато вървеше към кабинета Лейн са запита дали да не отиде до къщата на семейство Грейъм, която се намираше в непосредствена близост до нейната, за да провери какво прави Уил. Не, не трябва да го прави. Нейният син се смяташе за напълно разумен и самостоятелен младеж. Беше вече на четиринадесет години и често негодуваше срещу вниманието и майчината обич, с които го засипваше Лейн. Дори и преди убийството на Кент не й беше никак лесно да осигури на сина си малко лично пространство и независимост, но сега — мили боже, сега — тя просто не можеше да понесе мисълта, че синът й би могъл да бъде далеч от нея повече от няколко минути. Ами ако паметта му се възвърне и тя не е до него? Какво ще стане, ако си спомни, че той е убил Кент?

Лейн с въздишка се отпусна на кожения стол, поставен край прозореца с изглед към западното крило на къщата. Чувстваше се умствено и емоционално изцедена, уморена до смърт от тежкото бреме, което носеше в сърцето си. Вдигна крака и ги подпря на огромната кожена отоманка.

Погледът й обходи стаята, която бе оставила непроменена след смъртта на родителите си. Този кабинет беше убежището на баща й, мястото, на което можеше да избяга от натоварения си работен график на собственик на единствения ежедневник в Ноубълс Кросинг — Дъ Хералд — основан от Уилям Алекзандър Ноубъл през 1839 година и притежаван сега от Лейн и Едит Грейъм Уеър.

Малко след брака й с Кент вестникът на баща й изведнъж се оказа в криза. Той щеше да бъде погълнат от голям нюйоркски конгломерат, но Едит им се притече на помощ и спаси вестника от попълзновенията на янките. Сега Лейн разчиташе на постъпленията от вестника, за да издържа себе си и Уил и да поддържа имението Ноубъл. Каквото и да се случеше, тя нямаше да докосне попечителския фонд на името на Уил, основан от баща й и Едит.

Напоследък Лейн се улавяше, че често се отбива в тази стая, в това малко и уютно кътче, отделено от живота в останалата част от къщата. Тъмната ламперия на стените и широките корнизи, изпълнени в богати цветове, излъчваха елегантността на една отминала епоха, допълвана от красивото резбовано бюро и старинния персийски килим. Над камината висеше портрет, нарисуван от известния художник от Атланта Гоуър Мейфийлд. Портретът беше на младата и красива Селест Ноубъл и единственото й дете, нейната петгодишна по онова време дъщеря, Лейн.

Родителите й ужасно й липсваха и вероятно щяха да й липсват винаги. Макар че тя и майка й почти никога не бяха вършили каквото и да е заедно, Лейн винаги бе обожавала Селест, светската красавица на Ноубълс Кросинг. Никой не можеше да организира приеми по-добре от госпожа Уилям Ноубъл. В края на шестдесетте и началото на седемдесетте години цяла Алабама говореше за нейните пищни и разточителни соарета. Може би ако майка й не бе харчила с такова екстравагантно разточителство, нямаше да се стигне до деня, в който баща й, озовал се между чука и наковалнята, бе взел трудно решение, за да запази собствеността на Дъ Хералд в семейството.

Лейн не само обичаше баща си, но и питаеше дълбоко уважение към него. Бил Ноубъл беше добър човек, който притежаваше висок морал и топло, благо и щедро сърце. Приживе познаваше почти всички хора в града по име и се отнасяше с еднакво уважение към бедни и богати. Той бе сред първите, наели Джон Мак Кейхил да работи в градината им на Магнолия авеню.

Когато Селест се опита да протестира срещу присъствието на Джони Мак в дома им, бащата на Лейн заяви със спокойния си, но едновременно с това властен и авторитетен глас:

— Бедното момче има нужда от някой, който да му даде някакъв шанс. Той си няма никого; само онзи пияница Уили Питърс се грижи за него. Не мога да приема факта, че има хора, които гладуват, а аз съм убеден, че Джони Мак неведнъж през краткия си живот си е лягал да спи гладен.

— Искам да запомниш какво ще ти кажа, Бил Ноубъл. Всички ние горчиво ще съжаляваме и ще се каем заради решението ти да допуснеш този хамелеон в живота ни — възрази Селест.

Сега, погледнати в ретроспекция, тези й думи звучаха като пророчество.

След като подслуша този разговор между родителите си, Лейн реши, че трябва непременно да проучи това опасно момче. Седнала до прозореца на спалнята си на горния етаж, тя го наблюдаваше как коси тревата и кастри храстите. Тогава беше едва четиринадесетгодишна, а в душата й бушуваха сексуални импулси, които тя просто не разбираше. Знаеше само, че всеки път, когато погледне към Джони Мак Кейхил, тялото й потръпва от напрежение, а фантазиите й литват на воля и тя си представя как я притиска към себе си със загорелите си мускулести ръце и й дарява първата целувка в живота й.

— Чаят е готов. — Лили Мей стоеше на вратата и държеше сребърен поднос в ръцете си. Тя се усмихна колебливо на Лейн. Нещо като предложение за мир. Ядосана ли си ми?, мълчаливо я питаше Лили Мей. И, ако си ми ядосана, ще ми простиш ли задето повиках Джони Мак?

— Остави подноса ей там. — Лейн кимна с глава по посока на голямото бюро от тъмен махагон с изящна дърворезба по чекмеджетата. — Налей по една чаша и за двете ни. После ела седни при мен и ще поговорим.

Колебливата усмивка на Лили Мей стана по-широка, а бледите й бузи се набръчкаха още повече.

— Имаме нужда от него, мис Лейн. Отчаяна нужда. Иначе никога не бих го извикала.

Лейн само кимна. Не беше сигурна как би трябвало да реагира. Нито за миг не се съмняваше, че Лили Мей бе взела това решение, подтиквана от любовта и загрижеността, които изпитваше към Уил и към нея. Но не можеше да сподели увереността на Лили Мей, че Джони Мак би могъл да се окаже техния спасител. Как би могъл човекът, създал преди години такъв хаос в този град и съсипал с безотговорните си постъпки толкова много човешки съдби, изведнъж да се превърне в разрешение на проблемите им? Ако неприятностите можеха да бъдат наречени с някакво име, то това име щеше да бъде Джони Мак Кейхил.

Лили Мей й подаде порцелановата чаша с марка Ройъл Дълтън, пълна с горещ чай Ърл Грей. Без лимон. Без захар. И без сметана.

— Аз мисля, че сега, петнадесет години по-късно, той не е вече същото момче, което напусна Ноубълс Кросинг посред нощ, оставяйки много хора в този град да си мислят, че е мъртъв. Вече е на тридесет и шест години. По-стар е и вероятно доста по-мъдър. А аз зная със сигурност, че има пари. Вече години наред всеки месец ми изпраща чек с известна сума, която внасям в спестовна сметка, за да имам с какво да помогна, ако някога Уил или ти изпитате нужда от пари. Ако Джони Мак не предложи да наеме добър адвокат, ние ще го сторим с тези пари.

Лейн взе чашата, а след това я остави на малката масичка вдясно от стола й и сграбчи ръката на Лили Мей.

— Обичам те много и разбирам защо си писала на Джони Мак, но… кое те кара да мислиш, че той може да ни помогне?

Лили Мей стисна ръката на Лейн и се вгледа в очите й. Лицето й изразяваше безрезервна обич и преданост.

— Джони Мак никога не се възползва от теб и от твоята невинност, а ние и двете знаем, че можеше да го стори. А когато напусна града, отказа да те вземе със себе си. Ти си единствената жена, към която той проявяваше специално отношение. А след като спаси живота му, сигурно е разбрал, че ти е длъжник. Аз само го повиках, за да плати дълговете си.

Лейн пусна ръката на Лили Мей, облегна се назад и затвори очи.

— Той ми каза, че е много богат.

Лили Мей приседна на фотьойла срещу този на Лейн.

— Досещах се за това. Не би могъл да ми изпраща толкова много пари всеки месец, ако не беше богат.

— Наел е частен детектив, който по някакъв начин успял да се добере до истинския акт за раждане на Уил. — Лейн започна да масажира слепоочията си, извършвайки кръгови движения с палците на ръцете си.

— Дали си е помислил, че Кент е бащата на Уил, само защото Шарън бе вписала името му в акта за раждане?

— Попита ме кой е истинският баща на Уил. Кент или той.

— И какво му каза.

— Истината.

Лили Мей изпусна дълга въздишка на облекчение.

— Разказа ли му всичко? Каза ли му как Шарън дойде при теб да ти иска пари за аборт и как двете измамихте Кент, за да осинови Уил?

Лейн взе чашата с чай.

— Да. Обясних му как и защо се оженихме с Кент и осиновихме Уил. Казах му още, че Кент вярваше, че Уил е негов син, докато Шарън не му изпрати предсмъртните си признания.

— Никога няма да проумея защо тая моя дъщеря трябваше да се обърне към религията и да признае всичките си грехове, преди да умре. — Избелелите сиви очи на Лили Мей се напълниха със сълзи. — Аз я обичах, моята Шарън. Но Господ ми е свидетел, че си заслужи смъртта. Хората, предполагам, смятат, че смъртта й от СПИН бе наказание за греховете й. Само че тази болест не беше божие наказание. Тя сама си я навлече. Ако не се бе пристрастила към наркотиците, никога нямаше да се разболее от тази ужасна болест.

Лейн не каза нищо. Беше напълно съгласна с всичко, което Лили Мей каза за проваления и безсмислен живот на Шарън, но докато Лили Мей имаше право да говори тези неща за биологичната майка на Уил, Лейн нямаше подобно основание. В края на краищата Шарън й бе дала нещо, която тя никога не би могла да притежава по друг начин — бебето на Джони Мак.

— И така, Джони Мак знае истината. — Лили Мей замислено погледна към Лейн. — Ти обаче не му разказа никакви подробности за брака ти с Кент, нали? Не му каза каква висока цена трябваше да платиш за живота на Уил?

— Не, не му казах. И не бих искала и ти да споделяш тайните ми с него. Разбираш ли?

— Да, разбирам. Разбирам те прекрасно.

Фактът, че баба му лично го посрещна на вратата, подсказа на Уил, че тя изгаря от нетърпение да го види. Може би сега, когато вече знаеше, че Кент не е негов баща, той би трябвало да престане да възприема Едит Уеър като своя баба. Но как да промени чувствата си? Мис Едит, както я наричаха всички заради особеното й положение в обществото, за него винаги е била любяща и всеотдайна баба, която през целия му живот го бе обсипвала с внимание и пари. Едит се присегна и го стисна за ръката. В очите й се четяха тъга и несигурност.

— Благодаря ти, че дойде, Уил. Зная, че отношенията ни се обтегнаха след смъртта на баща ти… на Кент.

— Да, мадам. Предполагам, че си изпитала огромен шок да научиш, че Кент не е истинският ми баща.

— Да, разбира се. За всички нас това се оказа ужасен шок. Освен за Лейн, естествено, която е знаела през цялото време, че…

— Не искам да говориш против майка ми — прекъсна я Уил. Стомахът му се сви болезнено.

Нямаше да позволи на мис Едит да сипе обвинения по адрес на майка му. Нито сега, нито когато и да било. Той може и да е само на четиринадесет и останалите сигурно го възприемат като хлапе, но разбираше нещата от живота. Знаеше, че майка му е изстрадала повече от всеки друг. Беше чул гадостите, които Кент й наговори преди развода. Свидетел бе и на отношението му към нея. А сега, когато Кент бе мъртъв, хората изведнъж решиха, че тя го е убила. Той обаче знаеше, че това не е истина. Майка му не би могла да отнеме нечий живот. Освен ако не го е сторила при самоотбрана. Или пък за да защити някого, когото обича.

— Както желаеш — сви рамене Едит. — Няма да говорим за Лейн. Не и тази вечер. В момента имам по-неотложен проблем. — Едит въведе Уил в застланото с мрамор фоайе и затвори вратата зад него. — Мери Марта е силно възбудена и не можем да я успокоим. Джаки предложи да й дадем успокоително, но бедното ми момиченце приема прекалено много лекарства от погребението на Кент насам. А и медикаментите понякога имат отрицателно въздействие върху нея. Надявах се, че ти би могъл да я успокоиш. Винаги си можел да правиш чудеса с Мери Марта.

— Знаеш, че ще направя каквото мога, но много се съмнявам, че тя ще ме разпознае, ако все още е в състоянието, в което беше на погребението на тат… на Кент.

— От погребението насам не беше проронила нито дума — информира го Едит. — До тази вечер. В продължение на няколко часа непрекъснато люлееше една от куклите си и я наричаше свое бебче. После изведнъж захвърли куклата настрани и заяви, че тя не е нейното бебе, защото нейното бебе вече било голямо момче. И тогава започна да пита за теб.

Очите на Едит се напълниха със сълзи. Тя спусна клепачи, сълзичките заблестяха по миглите й и потекоха надолу по лицето й.

— Ти винаги си играл тази игра с нея. Нали знаеш, играта, в която се преструваш, че наистина си нейно дете. Надявах се, че ще можеш да поиграеш с нея тази вечер. — Едит отвори очи и погледна Уил изпитателно. — Но ако тя спомене нещо… нали разбираш, за Кент…

— Не мислиш ли, че би трябвало да повикаш лекар? — попита Уил. — Нямам предвид стария доктор Морган, а някой истински психиатър. Някой, който ще може да й помогне.

— Ако състоянието й не се подобри, тогава, естествено, ще потърсим професионална помощ. Сам знаеш, че в миналото сме я водили при най-различни лекари и че дори я настанявахме в няколко психиатрични клиники; никой обаче не беше в състояние да й помогне.

Уил тръгна нагоре по стълбите, но се спря, когато видя, че баба му не мърда от фоайето.

— Няма ли да дойдеш с мен?

— Не. — Тя поклати отрицателно глава. — Мисля, че ще е най-добре ако си сам. Тя винаги е предпочитала да те има само за себе си. Но след посещението ти, моля те… Просто ми кажи как е минало всичко.

Уил кимна в знак на съгласие.

— Разбира се.

Стаята на Мери Марта се намираше в края на коридора. Той остана няколко минути пред затворената врата, пое си дълбоко дъх и се опита да се подготви за онова, което можеше да завари в стаята на леля си. Почука и Джаки Къмингс му отвори веднага.

— Е, здравей, Уил. — Джаки отстъпи само колкото да му позволи да влезе. — Мис Едит ме предупреди, че идваш. И аз много се надявам, че ще успееш да успокоиш леля си. Както виждаш, тя обърна стаята наопаки, но мис Едит не ми позволява да й дам успокоително. И предполагам, че има право. Мери Марта е постоянно упоена от деня на погребението на татко ти… на Кент.

Уил отмести поглед от медицинската сестра на леля си и бързо огледа стаята. Детска стая. Истински рай за едно малко момиченце. Из цялата стая бяха разхвърляни кукли, чаршафите бяха свалени от матрака, калъфките от възглавниците, целият под бе осеян с разпилени книги… по всичко личеше, че малкото момиченце, което живееше тук, бе превъртяло напълно.

Мери Марта седеше сгушена в най-отдалечения ъгъл, гледаше с празен и изцъклен поглед и методично късаше страниците на някаква книга. Откъснатите листове се сипеха по пода като есенни листа, откъснали се от клоните на дървото.

— Не искам приказка преди лягане. Не искам приказка преди лягане — не спираше да повтаря тя и продължаваше да унищожава книгата.

Уил направи няколко колебливи стъпки по посока на леля си. Не беше сигурен защо, но между него и Мери Марта винаги бе съществувала някаква необяснима връзка. И това беше така откакто се помнеше. Сега, като се връщаше назад в миналото, смяташе, че се бе разбирал толкова добре с инфантилната си леля по простата причина, че и той самият беше дете. Но дори и когато порасна, връзката помежду им остана все така силна. Тя често го наричаше моето бебче, а когато изпаднеше в едно от настроенията си, родителите му обикновено й позволяваха да намери утеха във фантазията, че именно тя, а не Лейн е истинската му майка.

— Лельо Мери Марта?

Тя спря да къса страниците в мига, в който чу гласа му.

— Уил? — Очите й пребродиха стаята. Когато успя да фокусира погледа си върху него, тя се усмихна. Слаба, деликатна усмивка. Толкова крехка и деликатна, колкото изящната и грациозна жена, която протегна ръка към него. — Уил, ти ли си?

— Да, мадам. Аз съм. Баба ми каза, че не се чувстваш добре и аз дойдох да те видя.

— О, сладкото ми бебче… — Мери Марта захвърли полусъсипаната книга и се понесе през стаята като нежен дух, плъзгащ се по въздуха.

Уил винаги бе смятал, че леля му изглежда като ангел. Висока, стройна, с тънки и изящни кости. Бледа кожа, ягодово руса коса и светлокафяви очи. Тази вечер тя изглеждаше особено бледа и слаба. А широката бяла роба, с която бе облечена, подчертаваше още повече ангелския й вид.

Уил я пресрещна по средата на огромната стая. Тя протегна треперещата си ръка, докосна с пръсти бузата му и го погали с неизразима нежност.

— Те, те отнеха от мен и ми казаха, че си мъртъв. Но аз знаех, че това не е истина. Но ето ти си тук — моето сладко бебче е пораснало голямо момче.

— Да, мадам.

Тя продължи да гали лицето му.

— Бях болна. Затова не можех да се грижа за теб. И затова трябваше да живееш с Лейн, нали разбираш?

— Да, мадам.

Същата стара история. Всеки път, когато изпаднеше в подобно състояние, Мери Марта започваше да мисли, че той е нейно дете. Каква беше причината за това, не знаеше. А ако някой от семейството знаеше, то той никога не си направи труда да му обясни какво става. Всъщност, всички твърдяха, че нямат и най-малка представа защо леля му изглежда като обсебена от мисълта, че е загубила своето несъществуващо дете.

Тя го сграбчи за ръката и го дръпна, давайки му да разбере, че иска да я последва.

— Казаха ми, че Кент е мъртъв. Но аз не им вярвам. Той никога не би заминал без мен. Той ми обеща, че никога няма да ме изостави.

Как да отговори на това? Как да й каже нещо, което хем да не е откровена лъжа, хем да не я разстрои допълнително?

— Не си ли изморена, лельо Мери Марта? Не искаш ли да си полегнеш? Мога да остана и да ти чета докато заспиш. Винаги си обичала да ти чета.

— Кент имаше навика да ми чете, когато бях малко момиченце.

Мери Марта заведе Уил до библиотеката, заемаща цялата задна стена. Поне една трета от книгите се търкаляха по пода. Тя се препъваше в някои от тях и газеше по други, докато вървеше към библиотеката.

— Прочети ми Хензел и Гретел. — Тя започна да рови по рафтовете на библиотека, опитвайки се да намери приказката.

Не можа да я открие веднага и се обърна към Уил.

— Не е тук. Кент я е скрил от мен, нали? Той понякога крие книгите ми и не ми ги дава, докато аз… докато аз… — Сякаш изведнъж осъзнала, че целият под е заринат с книги за четене, Мери Марта се отпусна на колене и се зае да преглежда томовете. — Най-много обичам ти да ми четеш, Уил. — Тя сграбчи една тънка книжка с твърди корици — книжката беше цялата оръфана, някои от страниците липсваха. — Ето я. Това е любимата приказка и на Кент.

Уил помогна на леля си да се изправи. В момента, в който я прихвана около кръста, той си даде сметка, че тя е отслабнала и сега е още по-слаба от преди. Лили Мей сигурно веднага би заявила, че леля му е останала само кожа и кости. Поведе Мери Марта към леглото. Погледна Джаки Къмингс и забеляза въпросителния й поглед. След това тя извърна очи към разбърканото легло и кимна.

— Трябват ми само няколко минути, за да застеля отново чаршафите и одеялата. — Джаки се разшета наоколо, събирайки от пода разхвърляното спално бельо.

Мери Марта дари Джаки с гневен, неодобрителен поглед, а после тъжно поклати глава.

— Мама казва, че напоследък става все по-трудно да се намери добра прислуга — тихичко прошепна тя. — Не трябва да казваме на мама, че леглото ми не е било оправено. Ще се разстрои ужасно. Кент все ми повтаря, че не трябва да тревожим мама и татко. Те и двамата са много заети. И нямат време за нас. Той твърди, че можем да разчитаме единствено един на друг. Кент ме обича най-много на света. Повече от всеки друг. А и аз го обичам повече от всички останали.

Джаки лекичко се изкашля. Уил забеляза, че тя е оправила леглото. Единствено горната покривка продължаваше да лежи на купчина на пода.

— Хайде ела. — Уил поведе леля си към леглото. Тя приседна на ръба и му се усмихна. — Хайде, лягай — подкани я той. — Аз ще те завия.

— А след това ще ми почетеш. — Ъгълчетата на малките й бледи устни се повдигнаха нагоре в тъжна усмивка.

Когато тя се излегна на двойното легло с балдахин отгоре, Уил я покри до кръста с горния розов чаршаф и одеялото в същия цвят. Наведе се над нея, целуна я по челото, а после се присегна за книгата, която тя все още държеше в ръце. Понечи да се отдалечи, за да принесе до леглото белия люлеещ се стол, но Мери Марта извика след него:

— Не ме оставяй!

— Няма да те оставя — увери я Уил. — Искам само…

Джаки скочи и пренесе стола, оставяйки го точно пред нощното шкафче.

— Благодаря — каза й Уил. — Мисля, че ще мога да се оправя и сам. Ще имаш ли нещо против да слезеш на долния етаж и да кажеш на баба, че леля Мери Марта се чувства много по-добре.

— Добре. Но няма да се бавя. В случай че имаш нужда от мен.

Уил се настани в люлеещия се стол, отвори оръфаната книжка и започна да чете Хензел и Гретел. От време на време спираше, за да може Мери Марта да разгледа илюстрациите. Докато стигнат до края на приказката, лелята на Уил вече спеше дълбоко, а на красивото й лице бе застинал израз на блажено спокойствие.

През целия си живот Уил си бе задавал въпроса защо леля му изпадаше в такива състояния. Защо толкова често й се случваше да се пренесе в някакъв нереален, измислен свят? Защо, когато не е на себе си, тя смята, че той е нейно дете? Сякаш никой в семейството нямаше отговори за тези въпроси. Преди години Лейн се бе опитала да му обясни, че някои хора са толкова чувствителни и крехки, че нямат сили да се справят с живота и реалната действителност.

Той остави книжката на нощното шкафче, изправи се и се обърна да си върви. Баба му го чакаше на вратата, а Джаки Къмингс се суетеше зад нея.

— Тя заспа — информира ги Уил.

— Благодаря — рече Едит.

Когато Уил стигна до вратата, двете жени отстъпиха, за да му направят място да мине. Джаки забързано влезе в стаята, демонстративно провери дали Мери Марта наистина спи, а след това взе покривката от пода, сгъна я прилежно и я остави в долния край на леглото.

Уил погледна Едит, която стоеше до него в коридора, и я попита:

— Какво точно се случи тази вечер? Защо леля Мери Марта беше обърнала стаята си наопаки?

На лицето на Едит се изписа болезнено изражение.

— Боя се, че вината е изцяло моя.

— Как така?

— Бъди Лоулър ни посети тази вечер. Ти знаеш колко предан й е той. Е, след като той си тръгна, аз останах при нея още известно време. Толкова се безпокоя за нея откакто изпадна в това състояние след погребението на Кент… И допуснах грешката да спомена името му. Бедното дете обожаваше брат си и направо не е на себе си откакто… откакто той беше убит.

— Майка ми не е убила Кент — заяви Уил. — Ако леля Мери Марта беше на себе си, тя щеше да вземе страната на мама. Знаеш, че е така.

— Не се разстройвай, Уил. Никой в това семейство не обвинява Лейн за убийството на Кент. Въпросът е в това, че всички улики… е, нещата не изглеждат особено добри за нея. Тя е главната заподозряна и…

— Би могла да помолиш Бъди Лоулър да не арестува мама. Можеш да го принудиш да намери истинския убиец. Бъди ще те послуша.

— Да, разбира се. И той ще направи точно това. Ще намери убиеца на Кент — кимна Едит. — Но, Уил — тя протегна ръка, за да го докосне, но той отстъпи встрани, — ти трябва да се подготвиш за най-лошото. Ако Лейн бъде арестувана, искам да знаеш, че имаш и друг дом — тук, при мен, Джеймс и… Мери Марта.

— Ако им позволиш да арестуват мама, никога няма да ти го простя! И няма да дойда да живея при теб. Изобщо не разбирам защо ме искаш. Та ти дори не си ми истинска баба.

— Къде ще отидеш, ако не дойдеш тук, скъпи? Кой ще се грижи за теб?

— Ще остана с Лили Мей. Както знаеш, тя е истинската ми баба. — Едва не се ухили, забелязал здраво стиснатите устни на Едит и гримасата й, изразяваща пълното й неодобрение. — Или пък ще отида да живея при баща си. При моя истински баща. Джони Мак Кейхил.

Още преди да отвори вратата на мотелската си стая, Джони Мак инстинктивно усети, че нещо не е наред. Натрупаният в миналото опит го предупреди, че наблизо го дебне опасност. В неговия случай — непосредствено зад затворената врата.

Той пъхна ключа в ключалката. Бравата прещрака. Хвана бравата и я натисна, докато леко открехна вратата. В стаята цареше непрогледен мрак. Той обаче си спомняше, че бе оставил една от лампите да свети. Поколеба се за момент на прага, опитвайки се да прецени възможностите си.

— Влез и затвори вратата след себе си — обади се мъжки глас.

Джони Мак би разпознал този глас навсякъде и по всяко време. Години след бягството му от Ноубълс Кросинг този глас бе отеквал в мислите му. Този глас го бе преследвал години наред. Беше му се присмивал и подигравал.

— Бих могъл да поискам да бъдеш арестуван за влизане с взлом, началник Лоулър — отбеляза Джони Мак и светна лампата, която освети стаята и разкри самоличността на неканения гост.

— Всемогъщи боже, това наистина си ти, нали! — Бъди Лоуръл, облечен в официалната си полицейска униформа, стоеше в другия край на стаята, покрил с ръка кобура на пистолета си. Челото и горната му устна бяха покрити със ситни капчици пот.

— Да, аз съм, Джони Мак Кейхил. От плът и кръв. — Той широко разпери ръце, за да даде възможност на госта си да го огледа добре. — Върнах се от оня свят и като за труп изглеждам дяволски добре. Нали?

9.

Често се бе питал какво би казал и как би реагирал, ако някога срещне отново Бъди Лоуръл. Онова дребно, наперено петле, което винаги му бе създавало проблеми с дразнещото постоянство, с което подражаваше на Кент и копираше неговата омраза и враждебност. Ако зависеше само от него, Лоуръл никога не би предприел каквото и да било. Но с подкрепата на Кент и с помощта на още пет-шест приятелчета, Бъди го бе пребил почти до смърт и, смятайки го за мъртъв, бе изхвърлил тялото му в река Чикасоу. Което, откъдето и да го погледнеш, означаваше, че шефът на полицията на Ноубълс Кросинг е убиец. Или поне бе направил опит за убийство.

— Как, по дяволите, ти… — Бъди нервно разкопча кобура на пистолета си и прокара палец по дръжката на магнума си.

— Какво възнамеряваш да направиш? Да ме застреляш? — Джони Мак се ухили широко. Не изпитваше и най-малък страх от Бъди. Странно как човекът, който на времето едва не го бе убил, сега му изглеждаше толкова незначителен и необяснимо трогателен.

— Готов бях да заложа живота си, че си мъртъв, Кейхил. Дори казах на мис Едит, че съм сигурен в това.

— А тя какво ти отговори? — Джони Мак вдигна ръка, за да го възпре. — Не, не ми казвай. Нека отгатна. Тя, за разлика от теб, не е била чак толкова сигурна, че съм мъртъв. И как точно постъпи мис Едит? Издаде ми смъртна присъда, точно както Кент направи преди петнадесет години?

— Мис Едит не те иска в града, в това можеш да бъдеш сигурен. — Гласът на Бъди потрепери едва-едва. — Дойдох тук, за да се уверя лично, че наистина става дума за теб.

— Е, наистина съм аз.

— Да, ами трябва да ти кажа, че и днес, както и преди петнадесет години, никой не те иска в Ноубълс Кросинг. — Бъди огледа Джони Мак от главата до петите, опитвайки се да разбере дали мъжът срещу него има някакво оръжие. — Ако разбираш кое е добро за теб, веднага ще напуснеш града. Още тази вечер.

— Е, това вече представлява проблем. Защото аз никога не съм разбирал кое е добро за мен, нали така?

— Не искаш да свършиш по същия начин както тогава, нали? Защото този път ще довършим работата до край. — Бъди изпъчи гърди и вирна брадичка, демонстрирайки смелост, каквато едва ли изпитваше.

— Заплашваш ли ме? — Усмивката на Джони Мак стана още по-широка.

— Просто ти отправям едно приятелско предупреждение. — Бъди плъзна овлажнелите си от пот длани по двете си бедра, но дясната му ръка така и не се отдалечи от кобура.

О, колко му харесваше да наблюдава как Бъди се поти от напрежение. Под мишниците му избиха големи кръгли петна и съсипаха безупречно изгладената му бежова риза. Бузите му станаха алено червени. Цялото му лице се ороси от пот, която покапа по шията му и навлажни яката на ризата му. Джони Мак можеше да подуши страха на мъжа срещу него. Това беше мирис, който той разпознаваше с лекота. Мъжете, които съзнаваха, че им предстои да изгубят — да изгубят нещо наистина голямо, — винаги излъчваха такава миризма. В бизнес делата си през последните десет години Джони Мак бе усещал подобен страх у не един човек. А сега неговото присъствие — самото му съществуване — бе уплашило Бъди Лоулър до смърт.

— Няма да си тръгна — заяви Джони Мак.

Пулсиращата вена на шията на Бъди сякаш изпъкна още повече.

— Ще бъда напълно честен с теб, момче. Ако не се ометеш от тук до утре сутринта, аз все ще намеря някакво основание да тикна жалкия ти задник в пандиза. А докато си вътре, мога да се погрижа да ти се случи някоя злополука. Ясен ли съм? — Без да отделя едната си ръка от пистолета, Бъди заплашително сви другата в юмрук.

Откакто бе напуснал Ноубълс Кросинг никой не си бе позволявал да нарича Джони Мак момче и да му говори с такова презрение. Използването на думата като обида извика в съзнанието му стари неприятни спомени. В онези години той беше момчето, което неизменно кривваше от пътя. Лошото момче, на което никой не можеше да има доверие. Белият боклук, който работеше в градините и дворовете на богатите, но не беше достатъчно добър, за да разговаря с жените от семействата им. Момчето, което трябваше да им слугува, да им се кланя и да приема с благодарност трохите, които му подхвърляха.

Когато Бъди се запромъква предпазливо към вратата, Джони Мак му препречи пътя. Миризмата на страх стана по-силна. Бъди, който едва ли бе по-висок от метър и седемдесет и пет, вдигна очи към Джони Мак, който беше с цели осемнадесет сантиметра по-висок от него. На лицето на Бъди се четеше неподправен ужас.

Джони Мак стовари огромната си ръка върху рамото на Бъди, а той само потрепери и преглътна мъчително. Погледите им се преплетоха. Страхът на Бъди се сблъска със смелостта на Джони Мак.

— А сега ти ме слушай внимателно, защото искам да ме разбереш добре — каза му Джони Мак. — Никой не може да ме прогони от Ноубълс Кросинг. Ще остана колкото реша. Вече не съм онова момче, считано от всички ви за бял боклук, което бях преди петнадесет години. И сега ще разбереш, че ще ти е много по-трудно да се отървеш от мен.

— Правиш голяма грешка като се изправяш срещу мис Едит.

— Тя е тази, която ще допусне грешка, ако реши да се конфронтира с мен. Искам да й предадеш едно послание от мен. Кажи й, че в града отново се задават неприятности, луната вещае злокобни събития и за нея ще е най-добре, ако е постоянно нащрек.

Задната врата се отвори и затвори. Лейн стана от стола в кабинета, в който бе седяла, очаквайки завръщането на сина си. Пресрещна го в подножието на стълбището. Момчето я видя и се закова на мястото си.

— Как е Мери Марта? — попита го.

— Сега спи. Прочетох й една приказка.

— Какво й има? Защо баба ти… защо мис Едит е сметнала, че имат нужда от теб?

— Ти знаеше ли, че леля Мери Марта не е промълвила и дума от деня, в който бе погребан Кент?

— Не, нямах представа. Както знаеш, след погребението не съм разговаряла с мис Едит.

— Леля Мери Марта има нужда от помощ, мамо. Отчаяна нужда от помощ. Преди да отида там беше обърнала стаята си наопаки, а баба не позволила на Джаки да й даде някакво успокоително. — Уил сви рамене. — Аз успях само да я успокоя. За момента. Тя си мисли, че Кент е още жив. И пак се държи по онзи начин. Нали знаеш… нарича ме бебче и говори някакви откачени неща, сякаш е истинската ми майка. Тя не е… искам да кажа, че няма начин тя да е моята майка, нали? — Той погледна Лейн, а тъмните му очи преливаха от въпроси и обвинения.

Уил въздъхна шумно, а след това седна на третото стъпало на стълбището. Когато вдигна очи и погледна Лейн, тя си помисли, че сърцето й всеки момент ще се пръсне от мъка. Очите му й казаха всичко. Нейният син беше силно объркан, наранен и несигурен. А тя не знаеше дали би могла да стори нещо, за да му помогне.

Лейн седна до него и преметна ръка през отпуснатите му рамене.

— Мери Марта не е рождената ти майка. Давам си сметка, че нямаш основания да ми вярваш, тъй като съм те лъгала през целия ти живот, но сега ти казвам истината. Джони Мак Кейхил е биологичният ти баща, а Шарън Хикман е истинската ти майка. Всеки ДНК тест ще го потвърди. Обясних ти всичко това, след като Кент… след като Кент научи истината.

— Да, зная. — Уил преплете усуканите си пръсти и започна да потрива с палци дланите на ръцете си. — Даде ми да прочета писмото, което Шарън е написала на Кент. Само че леля Мери Марта…

— Мери Марта страда от сериозни душевни проблеми. През целия си живот е била ужасно нестабилна психически. Дори и като младо момиче. А в мига, в който Кент за пръв път те сложи в ръцете й, тя си създаде някаква идея фикс по отношение на теб. Не мога да го обясня. И не съм сигурна, че някой друг би могъл.

Уил се загледа надолу, отпуснал преплетените си ръце между коленете си.

— Знаеш ли, радвам се, че Кент не ми е баща. Той беше ужасен човек. Пияница. Пълен неудачник. А и начина, по който се отнасяше с теб… — Уил вдигна глава и погледна Лейн. — Иска ми се обаче ти да си рождената ми майка. Пет пари не давам кой е истинският ми баща, но искам…

Лейн го прегърна по-силно през раменете, а след това допря глава до неговата и сложи ръка на коляното му.

— Зная, скъпи. И на мен ми се иска да бях рождената ти майка, но и сега си толкова мое дете, колкото и ако те бях родила наистина.

— Мамо… — Той се обърна и се отпусна в прегръдките й, а после положи глава на рамото й и обви ръце около нея. Лейн не беше сигурна кой кого успокоява. Може би всеки един от двамата се опитваше да вдъхне утеха на другия. И всеки един си мечтаеше за невъзможното.

— Всичко ще се оправи. — Лейн го погали по главата, както правеше, когато той беше още бебе, и зарови пръсти в копринено меката му черна коса.

— Защо си решила да се омъжиш за Кент и да ме осиновиш? — Уил леко повдигна глава и погледна Лейн право в очите. — Никога не си обичала Кент, а и винаги си знаела, че аз не съм негов син, така че… В писмото, което Шарън Хикман изпрати на Кент, пишеше, че си ме поискала, защото съм син на Джони Мак Кейхил. Вярно ли е това? Това ли е причината, поради която си решила да ме осиновиш?

Лейн хвана ръцете на Уил в своите и се вгледа дълбоко в очите му, молейки се да успее да намери най-подходящите думи.

— Да, това бе причината, поради която поисках да осиновя бебето на Шарън. По онова време бях на деветнадесет години, а от четиринадесетгодишна бях лудо влюбена в Джони Мак. Никога не сме били любовници. Бяхме само приятели. Той реши така, не аз. Но аз го обичах толкова много, че бях готова на всичко, за да спася бебето му.

— Не мога да повярвам, че жена като теб е могла да се влюби в мъж като Джони Мак Кейхил. — Уил освободи ръцете си от нейните. — Кент ми разказа що за човек е бил този Джони Мак. Нищо повече от един бял боклук. Така и не могъл да завърши гимназия, препитавал се като работел из хорските дворове и градини и се забавлявал като преспивал с всяка една жена в града.

— Джон Уилям Грейъм!

— Искам да знам истината за истинския си баща. Майка ми е била боклук, а също и баща ми, така ли е? Кент не ме е излъгал за него, нали?

— Не, Кент не те е излъгал. Но неговата версия е леко предубедена. Кент изпитваше огромно презрение към Джони Мак, а двамата живееха в постоянно съперничество още от детските си години. Виждаш ли, скъпи, причината, поради която приличаш малко на Кент, се крие във факта, че той и Джони Мак са полубратя. Твоят дядо Грейъм бил голям женкар и…

— Тогава Джони Мак е копеле. Също като мен.

Лейн скръцна със зъби, опитвайки се да си наложи да се въздържи и да не възрази срещу думите на Уил с висок и яростен глас. Вместо това заговори съвсем спокойно:

— Не използвай тази дума, когато говориш за себе си. Никога.

— Извинявай, мамо. Незаконороден по-добре ли ти звучи? — саркастично попита той.

— Имаш всички основания да изпитваш гняв и неувереност и, ако можех да ти спестя грозната истина, непременно щях да го сторя. Господ ми е свидетел, че изживях петнадесет години от живота си, опитвайки се да те предпазя и защитя.

— Значи истинският ми баща наистина е бил бял боклук. Неудачник, неуспял да завърши гимназия, който работел в хорските градини, за да се издържа, и чукал всяка жена, изпречила се на пътя му?

— Ако целта ти е да ме ядосаш като използваш този език, искам да знаеш, че успя — рече му Лейн. — Ако изпитваш потребност да ме накажеш за стореното от мен, хайде давай! Мисля, че съм достатъчно силна, за да го понеса.

— Не искам да те наранявам, мамо. Искам само да бъдеш напълно откровена с мен и да ми кажеш истината за баща ми.

— Добре. Джони Мак наистина беше всичко онова, което ти е казал Кент, но… това не е цялата истина за него. Джони Мак беше много красив млад мъж и на практика всяка жена в окръга го намираше за очарователен. Той порасна по най-трудния начин. Без баща. С майка, която изобщо не се интересуваше от него. И без пари. Джони Мак не беше приятно момче от добро семейство. Но не беше и чак толкова лош, въпреки че Кент би искал да повярваш в обратното.

— Що за човек е този, който изоставя бременната си приятелка? — попита Уил.

Стиснал здраво челюсти и присвил тъмните си очи, той внимателно се вгледа в майка си, очаквайки отговора й.

— Когато замина, той изобщо не е подозирал, че Шарън е бременна. А когато тя ми каза, никоя от нас нямаше и най-малка представа къде бихме могли да го намерим. — Не виждаше смисъл да споменава пред Уил, че няколко човека — включително и мис Едит — по онова време смятаха Джони Мак за мъртъв.

— И защо се е върнал точно сега?

— През изминалите десет години Лили Мей е знаела къде се намира. И го повикала. Смята, че ти и аз имаме нужда от него.

Уил рязко се изправи, прескочи трите стъпала и се приземи чак във фоайето.

— И защо смята, че имаме нужда от него? Ние не го искаме тук, нали? Ако е искал да ти помогне, да ти се отплати, задето си спасила живота му, защо не се е върнал по-рано, за да те избави от Кент, който се отнасяше с теб като с нищожество?

— Откъде знаеш, че съм спасила живота на Джони Мак?

— Лили Мей ми разказа, че някакви мъже го пребили, а след това го изхвърлили в реката. Ти си го намерила, довела си го у дома и двете с нея сте се грижили за него. Разказа ми всичко това по-рано тази вечер, докато ти разговаряше с него във всекидневната.

— Разбирам…

— Ти му каза да си върви откъдето е дошъл и да не се връща повече, нали? Каза му, че не го искаме в живота си. Лили Мей се е излъгала. Ние двамата с теб нямаме нужда от него.

— Джони Мак няма да си тръгне само защото ти искаш той да си иде. Твърдо е решен да ми помогне, ако бъда арестувана и обвинена в убийството на Кент. Освен това иска да се срещне с теб.

— Да, но аз не желая да се срещам с него.

— Утре се самопокани на обяд.

— И ти се съгласи?

Лейн поклати отрицателно глава.

— Не, разбира се. Изобщо не съм съгласна. Трябва да разбереш обаче, че Джони Мак не е от мъжете, които биха приели не за отговор. Никога не се е съобразявал с другите. Щом иска нещо, той отива и си го взима.

— И какво иска той, мамо? За теб ли е дошъл?

— Иска теб, Уил. Иска своя син.

— Малко е позакъснял, не мислиш ли? Аз не го искам. И не възнамерявам да обядвам заедно с него. Чу ли ме? Ако той се появи тук утре, кажи му, че, що се отнася до мен, той може да върви по дяволите.

Джеймс приготви за съпругата си чисто уиски с лед и й подаде чашата. Едит спря да кръстосва из стаята и пое питието.

— Значи го видя. И разговаря с него. И си сигурен, че този мъж наистина е Джони Мак Кейхил? — Едит яростно изгледа Бъди Лоулър, който стърчеше, стиснал шапката си в ръка, точно по средата на персийския килим в библиотеката.

— Да, мадам, наистина е Джони Мак. Същият си е — наперен, арогантен, надут, но в него има и някаква промяна. След случилото се преди петнадесет години човек би си помислил, че той би се стреснал поне малко, като ме чуе да го заплашвам. Но не! Изобщо не се уплаши.

— И какво научи за него?

— Той не ми каза абсолютно нищо, но съм поръчал да му бъде направена пълна проверка и най-късно утре, ако не и по-рано, ще разполагаме с някои отговори — докладва Бъди.

— Той се е върнал заради Лейн — заяви Едит и отпи от питието си. — Няма начин да е научил истината за Уил, освен ако… Може той и Лейн да са поддържали връзка през всичките тези години.

— Е, каквато и да е причината за появата му тук, той ми заяви, че ще остане толкова, колкото реши. Освен това ми предаде послание за теб, мис Едит.

— Какъв нагъл кучи син! — Едит пресуши остатъка от питието си и се закашля, когато силният алкохол опари гърлото й. — И какво е посланието му?

— Кажи на мис Едит, че в града отново се задават неприятности, луната вещае злокобни събития и за нея ще е най-добре, ако е постоянно нащрек.

— Той ме заплашва! Искам да го арестуваш и…

— Не можеш да арестуваш един човек, само защото ти е изпратил неприятно послание — намеси си Джеймс.

Едит завъртя рязко глава и ядосано изгледа съпруга си. Пълен мухльо! Какво изобщо бе видяла в Джеймс Уеър?

— Повече от сигурно е, че Джони Мак отново ще ни създаде неприятности. И ако не намерим начин да се отървем от него…

— Може би ще е по-разумно да разбереш какво точно цели Джони Мак в момента, скъпа моя. Едва след това с Бъди можете да започнете да кроите планове за елиминирането му — предложи Джеймс. — Освен това, Бъди не се е справил особено успешно при първия си опит да отстрани Джони Мак, нали така?

— По дяволите, помислих го за мъртъв — възрази Бъди. — Кент също смяташе, че е умрял. Всички вярвахме в това. Аз и момчетата го пребихме до смърт, преди да го хвърлим в реката. Нито един нормален, обикновен човек не би оживял след такъв побой.

Едит стисна празната чаша в ръка.

— Да, но ние всички знаем, че Джони Мак не беше и, несъмнено, все още не е обикновен човек.

Нямаше нищо обикновено в незаконното копеле на първия й съпруг. Още от най-ранно детство момчето притежаваше изключителна красота. Но нали и баща му, Джон Грейъм, беше много красив мъж. И независимо от факта, че Фейт Кейхил не беше нищо повече от една долнопробна бяла уличница, тя също бе изумително красива. Едит от край време знаеше за забежките на съпруга си, чувала бе и клюките, според които детето на Фейт не било от съпруга й, загинал в един кръчмарски скандал още когато момчето беше съвсем бебе. После един ден бе срещнала момчето в града. Беше шестгодишен и вървеше с майка си по улицата. В мига, в който го видя, Едит си даде сметка, че Джони Мак е син на Джон. Точно толкова колкото и нейният син Кент. Единствената разлика бе, че Кент носеше името Грейъм и щеше да бъде единственият наследник на богатството на семейство Грейъм.

— Трябва ли да ревнувам, мила моя? — попита Джеймс, а на кръглото му червендалесто лице се появи самодоволна гримаса. — На никой мъж не му е приятно да разбере, че жена му счита някакъв друг мъж за необикновен.

Едит се завъртя с блеснали от ярост очи и хвърли празната чаша срещу съпруга си. Той се наведе тъкмо навреме, за да избегне удара. Кристалната чаша се удари в ръба на мраморната камина зад него и се разби на безброй назъбени парченца.

— Ти си пълен глупак, Джеймс!

Едит го дари с още един убийствен поглед и отново насочи вниманието си към Бъди.

— Постарай се да научиш всички подробности за живота на Джони Мак и ми позвъни веднага — даже и ако е два часа през нощта. Няма да позволя на този боклук да се размотава из града ми и да ме заплашва. И ако смята да предяви претенции за бащинство над Уил, бих го посъветвала да помисли внимателно, преди да предприеме каквото и да било. Той не заслужава да бъде баща на това момче.

— Веднага отивам в участъка — увери я Бъди. — И няма да си тръгна от там докато не получа някои сведения за Джони Мак.

— Да. Добре. — Едит махна с ръка, давайки му да разбере, че е свободен. — Няма да те изпращам.

Когато Бъди излезе от стаята, Джеймс също се обърна да си върви, но преди да стигне до вратата, Едит извика след него:

— Къде отиваш?

— Качвам се горе в стаята си — отвърна той. — Ще се видим утре сутринта, мила моя.

Едит изпрати с поглед съпруга си, който си тръгна и я изостави. Тя простена на глас и нервно прокара ръка през лъскавата си къса коса. След смъртта на Джон Джеймс бе започнал да проявява към нея изключително внимание и загриженост, а преди да се оженят сексът помежду им беше доста вълнуващ. Защото Джеймс беше, ако не нещо повече, то поне страстен любовник. Фактът, че беше с почти двадесет години по-млад от нея и изобщо не можеше да се нарече богат, изобщо не я притесняваше по онова време. Той се беше съгласил да подпише предбрачен договор, който защитаваше всичките й авоари. Разликата във възрастта също не бе толкова важна, защото и най-яростните противници на Едит Грейъм Уеър трябваше да признаят, че тя изглежда много по-млада от възрастта си.

Но сега, ако можеше да се върне назад във времето, никога не би се омъжила за Джеймс. Щеше да се позабавлява с него, а след това щеше да го зареже и да продължи напред. Съпругът й беше внимателен, сговорчив и често й напомняше за скъпо и добре гледано кученце. Полагаше неимоверни усилия, за да й угоди, но тя винаги бе презирала неговото раболепие и покорство, макар самата тя да изискваше от него пълно подчинение. Макар че с годините бе намразила Джон Грейъм, той никога не я бе отегчавал. Нито в спалнята, нито извън нея. И, ако трябва да си признае откровено истината, фактът, че така и не успя да го подчини, винаги й бе действал ужасно стимулиращо. И двамата бяха хора със силна воля и всеки техен сблъсък завършваше с огнени страсти.

Същото беше и със сина му. Само че по-хубаво. Онова, което Джони Мак не притежаваше като опит и обиграност, той наваксваше с издръжливост и похот. Само при мисълта за Джони Мак дълбоко във вътрешностите на Едит се зароди сексуален копнеж. Какъв ли е станал сега? Като мъж, а и като любовник?

— Ти нарече Джеймс глупак — изрече на глас Едит, а след това тихичко изсумтя. — Но истинската глупачка си ти, Едит, задето си позволяваш да мислиш за онзи мъж.

Джони Мак не се бе върнал в Ноубълс Кросинг, за да поднови връзката си с нея. В това поне можеше да е сигурна. Ако изобщо се бе върнал заради някоя жена, тази жена беше Лейн.

Едит се усмихна едва забележимо, плъзна се през стаята, отвори бутилката и си сипа чаша уиски. Поднесе питието към устните си и отпи.

Лейн обаче изобщо не беше на разположение. Тя щеше да бъде арестувана, съдена и обвинена в убийството на Кент. Беше само въпрос на време. От нея се искаше само да се обади на Бъди и на областния прокурор Уес Стивънс. И да им поиска няколко услуги. Тя искаше Лейн да бъде наказана. Искаше Уил и Мери Марта да бъдат защитени. Искаше Джони Мак да научи, че тя е тази, която все още управлява този град.

10.

Джеймс Уеър изпрати целувка по телефона и въздъхна доволно, когато чу гърления смях на Арлийн. Тази вечер повече от всякога искаше да бъде с нея. В леглото й, в обятията й. В нея самата, по дяволите!

— Липсваш ми, Джими! Чувствам отсъствието ти през всяка минута, която прекарваме разделени.

— И ти ми липсваш, захарче! Знаеш колко отчаяно те желая в момента, нали?

— Очевидно не е чак толкова отчаяно, че да си тръгнеш от онази стара голяма къща и да дойдеш при мен на другия бряг на река Чикасоу.

— Виж сега, знаеш, че нощем не мога да се измъквам от къщи. Не мога да поема този риск — някой от слугите може да ме види и да каже на Едит. Зная със сигурност, че приятелката ти Джаки вече подозира, че между нас двамата има нещо.

— Тя само опипва почвата. Аз лично не съм й казвала нищо. Можеш да ми вярваш. Не бих направила нищо, което би създало проблеми. За теб. За нас. Само че така се уморих от това чакане… Искам двамата с теб да се оженим и да заживеем най-после истински. Само двамата.

— Опитай се да проявиш още малко търпение, захарче. Само още няколко превода и ще разполагам с достатъчно пари, за да можем двамата с теб да се махнем от Ноубълс Кросинг завинаги.

— Ти не правиш нещо ужасно незаконно, нали? — В гласа на Арлийн се прокрадна искрена загриженост. — Каза ми, че прехвърляш пари от сметките на мис Едит, но не разбирам как…

— Недей да тормозиш хубавата си главица с такива мисли — успокои я Джеймс.

По дяволите, наистина имаше нещо незаконно в онова, което правеше, но той се надяваше, че Едит ще е толкова объркана и засрамена, когато открие измамата, че няма да си направи труда да го издири и да го предаде на властите. Освен това той възнамеряваше да смени името си. Вече си бе уредил фалшив акт за раждане и фалшиви карти за социални осигуровки за него, Арлийн и децата й. Само те му бяха стрували доста пари. Сега разполагаше с малка сумичка в една швейцарска банка, но според него тези пари все още не бяха достатъчни.

Той беше в безопасност, защото Едит никога нямаше да научи за скандала между него и Кент, който бе забелязал несъответствията в банковите им сметки. Джеймс никога нямаше да проумее как постоянно замъгленият мозък на онзи пияница му бе позволил да вникне в машинациите му. Кент обаче със сигурност нямаше да сподели откритията си с никого. Вече не.

Джеймс се усмихна. Кент Грейъм никога повече нямаше да може да причини неприятности на когото и да било. Нито на него, нито на Лейн, нито на Уил. Нито на бедната Мери Марта.

— Не мога да не се тревожа за теб — напомни за себе си Арлийн. — Знаеш колко много те обичам. Колко много съм те обичала винаги.

— Не толкова, колкото аз теб.

Възбуди се и изпита силна болка в слабините само от разговора с Арлийн. Тя винаги му бе въздействала по този начин. Когато подновиха младежката си връзка, той бе решил, че ги свързва единствено страстта и похотта. Сметнал бе, че ще може да продължи връзката със старото си гадже, без да прекратява нещастния си брак с богатата си съпруга. С времето обаче бе осъзнал каква наслада му носят моментите, прекарани с жена, която го кара да се чувства истински мъж. А Арлийн притежаваше този талант — да го накара да се чувства важен и значим. И заслужаваше да я обича дори и само заради това.

— Изпрати ми още малко целувки — помоли се тя.

Той изду устни и изпрати още една поредица глупави целувки по телефона.

— Ще се видим утре. Затвори по-рано за обяд.

— Тази нощ ще ме сънуваш ли?

— Знаеш, че всяка нощ сънувам мокри сънища, захарче.

Тя се изхили отново.

— Дочуване засега, любовнико.

— Дочуване.

Джеймс остави слушалката, претърколи се по гръб и се изтегна в старинното орехово дърво, което беше поне със сто години по-старо от него. Никой не можеше да каже колко поколения от рода Грейъм бяха спали в него. Пъхна ръка под пижамата си, плъзна я по стомаха си и обви пръсти около щръкналия си пенис. Запита се колко ли мъже бяха лежали в това легло, изолирани от негостоприемните си съпруги, затворени в спалните си в другия край на коридора, и бяха мастурбирали, потънали в блянове за другите жени в живота им.

Джони Мак погледна часовника на нощното шкафче. Единадесет и петнадесет. Той седна на фотьойла — единственият стол в мотелската му стая, — подпря краката си на леглото и облегна глава назад. Протегна ръце и изпъшка. Кой беше казал: Колкото и да се променят нещата, те си остават все същите!

Ноубълс Кросинг и неговите жители не бяха същите както преди петнадесет години, но въпреки това Джони Мак Кейхил, както и в миналото, си оставаше persona non grata. Той се разсмя, замислил се върху иронията на положението. Смехът му обаче прозвуча по-скоро като ръмжене, изпълнено със самосъжаление. Най-смешното беше, че преди петнадесет години той изобщо не знаеше какво означава израза persona non grata. А сега с лекото произнасяше както този, така и други подобни на него изрази. Четирите години в колежа и осемте години в дома на съдия Харууд Браун бяха изгладили острите му ръбове и му бяха осигурили възможността да се представя за джентълмен.

Нищо и никой обаче не бе успял да изкорени инстинктите му за оцеляване, не бе успял да го принуди да се раздели с принципа прекарай ги първо ти, ако не искаш те да те прекарат, научен по най-трудния и болезнен начин в ранното му детство. Всъщност точно тези дивашки инстинкти му бяха помогнали през изминалите десет години да се утвърди като предприемаческото чудо на Хюстън. Човек, който нямаше какво да губи и от кого да се бои, поемаше рискове, които малцина други биха се осмелили.

Лейн като че ли не бе впечатлена особено от съобщението му, че е богат. Но пък Лейн и баща й бяха единствените хора в града, които никога не бяха преценявали хората по размера на банковите им сметки и по престижа на фамилното им потекло. Тя беше негова приятелка, когато нито една от дамите от Магнолия авеню не забелязваше присъствието му на публично място. Също като стария Бил Ноубъл и тя му бе дала шанс, решила, че той заслужава усилията й да се сприятели с него.

Той, разбира се, не ги бе заслужил. Не и тогава. Но сега може би вече ги заслужаваше. Господ му е свидетел, че се бе опитал да стане по-добър човек. Някой, с когото Лейн би се гордяла.

На времето Лейн не само бе повярвала в него, не само го бе обичала, но бе спасила и живота му. Онази нощ, в която го намери пребит и полумъртъв, тя буквално го бе влачила през целия път до задната врата на къщата им. След това го бе крила в продължение на три дни и се бе грижила за него, докато той събра достатъчно сили, за да се изправи на крака и да избяга от нея. Изкушаваше се от мисълта да я вземе със себе си, за да докаже на Кент Грейъм и на всички останали в Ноубълс Кросинг, че тяхната сладка, малка принцеса се е отказала от всичко, само и само да бъде с него. Той обаче държеше прекалено много на Лейн, уважаваше я твърде силно, за да я сведе до своето ниво. Решил бе, че ще съсипе живота й, ако я вземе със себе си. А сега се питаше дали не бе постигнал същия резултат с решението си да я изостави сама.

Пресегна се назад към сакото си, което висеше на облегалката на стола, бръкна във вътрешния джоб, извади клетъчен телефон и избра необявения в указателите номер на свой стар приятел. Един другар, облагодетелствал се от щедростта на съдия Харууд Браун и от изумителните му умения да променя към добро лошите момчета, които срещаше през живота си.

— Надявам се, че наистина ме търсиш за нещо важно — заяви Куин Кортез, когато вдигна телефона.

— Здрасти и на теб.

— Имаш ли представа колко е часът?

— Още няма полунощ — отвърна Джони Мак. — А ако си спомням правилно, ти си нощна птица и рядко си лягаш преди дванадесет.

— Да, ама понякога човек си ляга и по други причини. Леглото не е само за сън.

— Извинявай. — Джони Мак се изхили. Репутацията на Куин по отношение на жените беше пословична. Не мислеше, че някога е виждал приятеля си два пъти с една и съща жена. — Не бих ти се обадил, ако не беше важно. Така че кажи на дамата, която е с теб в леглото, че няма да те задържам дълго.

— Давай по същество, Кейхил.

— Имам нужда от теб. Искам да имаш готовност да хванеш първия самолет от Хюстън веднага щом ти се обадя. Ще кацнеш в Хънтсвил, Алабама, след което ще наемеш кола и ще дойдеш в Ноубълс Кросинг.

— Искаш ли да ми кажеш защо трябва да направя това?

— Защото съществува реалната възможност майката на моя син да бъде арестувана заради убийството на бившия си съпруг, а в този случай тя ще има нужда от най-добрия адвокат по наказателни дела, който може да се купи с пари.

— А това съм аз, стари приятелю. Е, защо не ми съобщиш някои подробности? Нямах никаква представа, че имаш дете.

— Нито пък аз — призна Джони Мак. — Ще ти съобщя подробностите по-късно. Между другото, когато пристигнеш в Ноубълс Кросинг, ще ме откриеш във Форуей. Това е един евтин мотел, но за момента напълно ме задоволява.

— Значи пътуваш инкогнито?

— Да, нещо подобно.

Бъди се излегна на леглото в задната част на офиса си в полицейския участък и остави компютърната разпечатка на гърдите си. Беше свалил кобура и бе разхлабил горните копчета на ризата си още преди няколко часа, след като прочете полицейската справка за Джони Мак Кейхил отпреди петнадесет години, в която се споменаваше, че момчето е било арестувано за скитничество в Хюстън, Тексас. На тридесети септември. По-малко от две седмици след деня, в който Бъди и приятелчетата му бяха пребили Джони Мак и го бяха изхвърлили в реката.

Споменът за онази нощ бе преследвал Бъди години наред. Никога преди не бе убивал човек, а по онова време беше сигурен, че е убил Джони Мак. Никога не бе харесвал момчето, макар че имаше моменти, в които изпитваше неохотно уважение към него и дори му завиждаше заради успеха му сред жените. Пътищата им обаче рядко се пресичаха. Не че Бъди беше от момчетата на Магнолия авеню, но той все пак живееше на същия бряг на река Чикасоу, а старецът му беше шериф на окръга и се числеше сред приятелчетата на Джон Грейъм, които му правеха компания на ловните му и риболовни излети.

Всички в града бяха чували слуховете, според които Джони Мак бил незаконороден син на Джон Грейъм, а Кент ненавиждаше своя полубрат със страстна сила, която можеше да се сравни единствено с решимостта му да покори Лейн Ноубъл и да се ожени за нея. Когато Кент научи, че Лейн си пада по Джони Мак, той получи яростен пристъп. Бъди и преди бе виждал Кент да изпада в мрачно настроение, но нищо не можеше да се сравни с неконтролируемия гняв, подтикнал Кент да го помоли да убие Джони Мак.

— Зная какви чувства изпитваш към този тип — отговори му Бъди. — Но не би могъл сериозно да желаеш смъртта му. Бихме могли просто да го прогоним от града.

— Ако го прогоним от града, той ще се върне. Този кучи син няма да се успокои, докато не изчука всяка жена от Магнолия авеню. Вече е прекарал собствената ми майка. Знаеше ли това? Да, видях ги със собствените си очи. Видях ги в лятната къща — и двамата бяха голи и се съвкупяваха като животни.

— По дяволите, човече, ти всъщност си изловил мис Едит да се чука с Джони Мак?

— Мама не знае, че ги видях, но Джони Мак знае. Казах му, че ще съжалява и че ще го накарам да си плати. — Кент сграбчи ризата на Бъди и го погледна с обезумели от гняв очи. — А сега преследва Лейн. Няма да му позволя да я има. Тя е моя. Винаги е била моя. Ние сме едва ли не сгодени още от люлката и семействата ни държат на този брак.

— Лейн не е от момичетата, които биха…

— Той се навърта и около Мери Марта — подхвърли Кент, който прекрасно знаеше какви чувства изпитва Бъди към сестра му. — Искаш ли Джони Мак да се намърда между краката на Мери Марта преди теб?

Бъди бе изпаднал в ярост само при мисълта, че някой друг мъж би могъл да се възползва от скъпоценната му Мери Марта. Точно според предвижданията на Кент. Два дни по-късно с помощта на шестима свои приятели Бъди причака Джони Мак в хангара за лодки на семейство Ноубъл. Трябваше да се включат всичките шест момчета, за да успеят да се справят с него. През цялото време Кент само наблюдаваше отстрани. Джони Мак се би като дявол, но дори и той не можеше да победи в една толкова неравна битка.

Бъди си даде сметка, че ако тогава бе знаел онова, което знаеше сега — че е пребил до смърт не този брат, който заслужаваше пердах, — той би удушил Кент с голи ръце.

Телефонът иззвъня. Бъди подскочи. Стана от леглото, а разпечатката се плъзна от гърдите му и падна на пода. Само с две широки крачки Бъди се приближи до бюрото и вдигна слушалката.

— Началник на полицията Лоулър.

— Обажда се лейтенант Милър от полицейското управление на Хюстън. Бях информиран, че искате информация по отношение на Джони Мак Кейхил.

— Да. Много ни е нужна. За момента знаем единствено, че преди петнадесет години е бил обвинен в скитничество — отвърна Бъди. — Този тип в момента е в града, отправя заплахи към някои наши съграждани и на мен ми се иска да го разкарам от главата си. Разполагате ли с нещо, с някаква информация, официална или неофициална, която да ми даде основание да го изгоня от Ноубълс Кросинг?

От другия край на телефонната линия прозвуча силен смях и Бъди се смрази до мозъка на костите си.

— Вижте, началник Лоулър, не зная какви заплахи отправя господин Кейхил, но ако бях на ваше място, бих се отнесъл към него изключително сериозно. А що се отнася до молбата ви да ви съобщя някаква компрометираща информация по отношение на въпросния господин, боя се, че не мога да ви помогна. Вижте, Джони Мак Кейхил е сред най-важните клечки в Хюстън. Той се числи към групата на мултимилионерите в този град. Хората с връзки и положение в обществото. А Кейхил се слави с репутацията на най-опитната и смъртоносна акула измежду тях.

Бъди преглътна изненадата си и изпита внезапен страх, от който гърлото му пресъхна.

— Да не би да ми казвате, че Джони Мак Кейхил е мултимилионер?

— Да, точно това казвам.

— И няма криминално досие? С изключение на онова обвинение в скитничество отпреди петнадесет години?

— Точно така.

— Е, в такъв случай благодаря, лейтенант.

— Няма защо. — Лейтенантът се поколеба, поизкашля се, а след това все пак додаде: — Между другото, началник, може би няма да е лошо да заключите жените си вкъщи, докато Кейхил е в града ви.

Дълго след като затвори телефона Бъди продължи да чува смеха на лейтенант Милър, който отекваше в ушите му.

Лейн се преобличаше за трети път от закуска насам. Това е смешно, помисли си тя. Какво значение има как ще бъда облечена, когато Джони Мак дойде на обяд? Но, господ да й е на помощ, облеклото наистина имаше значение за нея. На времето, когато въздишаше по Джони Мак и му се любуваше отдалеч, тя беше само едно пълничко младо момиче, единственото преимущество, на което беше социалното положение на родителите й. На нея винаги гледаха като на бледа сянка на майка й, неубедително отражение на изключителната красота на Селест. Лейн придоби собствена хубост едва, когато наближи двадесет и петата си година, а с възрастта закръгленото й тяло ставаше все по-стройно и елегантно. Независимо от чувствата, които изпитваше към Джони Мак, тя не можеше да отрече чисто женската си потребност да се представи пред него като жената, в която се бе превърнала след заминаването му.

Лейн съблече червената рокля, благодарение на която бе получила не един комплимент. Червеното й се видя прекалено крещящо. Твърде дръзко. Много самоуверено. Но пък дънките и тениската, които бе облякла, преди да слезе за закуска, й се сториха твърде спортни за случая. Дори и Лили Мей й бе подхвърлила, че няма да е зле, ако облече нещо по-женствено.

След като прерови целия си гардероб, Лейн се спря на черен панталон, черно елече без ръкави и искряща от белота, разкопчана риза, която падаше свободно върху панталона. Добави сребърни бижута. Халки на ушите. Няколко широки гривни. И келтски кръст, окачен на изящна верижка, който падаше точно между гърдите й.

— Защо си толкова нервна? — попита я Уил, застанал пред отворената врата на спалнята й.

Лейн ахна от изненада.

— О, Боже, скъпи, не знаех, че си там.

— Лили Мей ме изпрати да ти кажа, че двамата с нея си поговорихме и аз… ами… ще остана на обяда и ще се запозная с Джони Мак Кейхил.

Лейн се усмихна.

— О, Уил, това е…

— Ще остана, но не очаквай от мен да се държа приятелски с онзи тип.

— Но поне ще бъдеш учтив, нали, скъпи?

— Да. — Уил престъпи от крак на крак. — Но само заради теб.

— Благодаря ти.

— Зная, че няма да го харесам.

— Никой не иска от теб да го харесваш — успокои го Лейн. — Трябва само да се запознаеш с него и сам да го прецениш. Аз предполагам, че в момента Джони Мак е не по-малко нервен от нас.

— Аз не съм нервен — възрази Уил.

— Но аз съм. Искам двамата с Джони Мак да се харесате. Той е твой баща и, независимо от моите резерви към него, ако бъда арестувана за убийството на Кент…

— Това няма да се случи!

— Но ако нещата все пак се развият според възможно най-лошия сценарий и аз бъда арестувана, обвинена и осъдена, тогава поне ще имаш баща, който да се погрижи за теб.

— Наистина ли мислиш, че мъж като него би искал някакъв тийнейджър да му се бърка в живота? Предполагам, че той ще си тръгне веднага щом задоволи любопитството си.

— Не е бил длъжен да се връща в Ноубълс Кросинг — изтъкна Лейн. — Той спокойно можеше да пренебрегне посланието на Лили Мей, но не го направи. Върна се, за да разбере дали наистина си негов син и… да види дали няма да може да ми помогне.

— Двете с Лили Мей пеете една и съща песен — смръщи се Уил. — Какво толкова има у този човек, че и двете го защитавате така настойчиво? Този мъж е изоставил бременната дъщеря на Лили Мей, а тя седнала да ми говори, че не бил лош човек. А ти си се влюбила толкова силно в него, че си съсипала целия си живот с решението си да се омъжиш за Кент, за да ме осиновиш. И въпреки това ми разправяш, че би искала да го харесам. Ти харесваш ли го, мамо? Това ли е всъщност истинският проблем? Все още ли си влюбена в него?

Лейн взе една четка от тоалетката, разреса косата си няколко пъти, а след това захвърли четката настрана.

— За твоя информация, Уил Грейъм, ти си най-хубавото нещо в живота ми. Що се отнася до това дали харесвам Джони Мак… Аз не го познавам. Не познавам човека, в който се е превърнал. За мен той е абсолютно непознат. А дали харесвах Джони Мак преди петнадесет години? Да, харесвах го, независимо от скандалната му репутация. Що се отнася до това дали го обичам сега… Не, Уил, не го обичам. Но ако трябва да бъда напълно честна, трябва да призная, че вече не съм толкова сигурна, че го мразя, както смятах преди.

На гроба на Кент Грейъм имаше свежи цветя. Всеки ден от цветарския магазин изпращаха кървавочервени рози. Половин дузина. Такива бяха инструкциите на Едит Грейъм. Какво ненужно разхищение на средства!

В далечината се виждаха косачите, започнали своя работен ден в другия край на гробището. Те обаче бяха твърде далеч, за да разпознаят посетителя, дошъл толкова рано сутринта на гроба на човека, който трябваше да намери смъртта си още преди много години.

Кент беше чудовище. Цял живот унищожаваше по-слабите от него. Наскърбяваше и малтретираше хората, които го обичаха. Съсипваше и разрушаваше всичко, до което се докосваше. Животът му беше като злокачествен рак, който, разпрострял пипалата си върху здравите умове и тела на хората около него, бавно, но сигурно ги поглъщаше.

Той не заслужаваше да живее. Жалко, че човек можеше да умре само веднъж. Жалко, че Кент не бе страдал повече. Той заслужаваше да страда дни наред. Седмици. Години. Заслужаваше да страда така, както бяха страдали жертвите му.

11.

Джони Мак Кейхил седеше на тапицирания стол край банкетната маса от осемнадесети век в трапезарията на величествената къща на семейство Ноубъл на Магнолия авеню. Зад него, заел половината стена, се издигаше внушителен шкаф за порцелан със стъклени витрини, претъпкан със семейни съкровища и реликви. Джони Мак никога преди не бе влизал в тази стая. Всъщност, до тридневния му възстановителен период преди петнадесет години той бе виждал единствено кухнята на този дом. А дори и краткото му пребиваване в къщата бе ограничено единствено до спалнята и банята на Лили Мей.

В Хюстън, където беше добре дошъл гост в домовете на богатите и привилегировани граждани, Джони Мак се бе хранил и около далеч по-красиви и внушителни маси. Защо тогава се чувстваше като натрапник, по дяволите! Защо се възприемаше като човек, забравил да изтрие калта от обувките си, преди да стъпи на лъскавия лакиран паркет и на безценните персийски килими?

Защото се намираше в Ноубълс Кросинг, а в този град той щеше винаги да си остане незаконороденото копеле на една пропаднала проститутка от къмпинга за каравани.

— Не ти ли харесва салатата? — попита Лейн.

— Не. Искам да кажа, да. Салатата е чудесна. Благодаря. — Какво му ставаше? Заекваше като някакъв несигурен в себе си и непохватен тийнейджър, който няма представа коя вилица да използва. Той обаче не беше тийнейджър. И не беше нито несигурен, нито непохватен, по дяволите! Пък и съдия Браун се бе погрижил за добрите му маниери на масата още през първия месец от живота му в ранчото на възрастния човек.

Насили се да хапне от салатата. По принцип обичаше да похапва и винаги бе изпитвал удоволствие от хубавата храна. В този момент обаче му се искаше да не се бе самопоканвал на обяд. Защо не беше казал на Лейн, че просто ще намине да ги види? Ако се бе сетил да го направи, щеше да спести и на трима им много нерви и притеснения. Да седи тук с Лейн, която очевидно си налагаше да бъде любезна с него, и с Уил Грейъм, който не проронваше и дума и изобщо не поглеждаше към него, беше истинско мъчение.

Ама той какво бе очаквал? Че Уил веднага ще започне да му вика татко и ще го приветства в живота си с разтворени обятия?

Минутите се нижеха едва-едва. Никой не говореше. Най-накрая Лейн спомена нещо за времето, направи и някакъв коментар за непоносимите горещини през това лято. Лили Мей отсервира чиниите със салата и сервира основното блюдо. Поколеба се за малко на вратата, а след това изсумтя високо, давайки израз на неодобрението си.

— Уил, защо не помолиш Джони Мак да изиграе с теб една партия шах след обяда? — предложи Лили Мей. — Знаеш ли, лично майка ти го научи на тази игра преди много години.

Джони Мак погледна момчето, което, макар и да продължи да седи с наведена над чинията си глава, изведнъж хвърли на Джони Мак един бърз, изпълнен с неподправен гняв, поглед. Синът му го мразеше. Това беше повече от очевидно.

— Всъщност, ти се оказа много по-добър шахматист от мен — обади се Лейн, твърдо решена да запълни паузата, възникнала след мълчанието на сина й. — Бях съвсем малко момиченце, когато татко ме научи да играя, но никога не можах да му стана достоен противник.

— Да си кажа честно, не съм играл шах от години. — Джони Мак вдигна чашата си с леден чай. — Преди години често играех със съдия Браун. Но никога не можах да го победя. Старецът беше хитър като лисица.

— Кой е съдия Браун? — попита Лили Мей.

— Той е човекът, който ме измъкна от затвора преди петнадесет години и ми даде шанса да докажа, че съм нещо повече от едно безполезно, незаконородено копеле.

Лейн едва успя да сподави възклицанието си. Лили Мей тихичко се изкашля. Когато Джони Мак вдигна очи към нея, тя кимна по посока на Уил, който, за пръв път от появата на Джони Мак в дома им, го погледна право в очите.

— Те мислят, че съм още дете — рече Уил. — Не използват вулгарни думи, когато аз съм наблизо, макар сто пъти да съм им казвал, че в училище децата използват такъв език, че косите им ще настръхнат, ако могат да ги чуят.

— И независимо от това, аз държа ти да не чуваш подобни думи нито от мен, нито от Лили Мей. — Лейн погледна Джони Мак право в очите. — Моля те, разкажи ни още нещо за съдия Браун, но бих те помолила да използваш не толкова живописен език.

— Извинявай. Не съм свикнал да общувам с… малолетни и податливи на вредни влияния младежи. — Джони Мак се усмихна на сина си, който просто продължи да го наблюдава. — На аз държа да съм напълно честен с Уил, особено когато става дума за това какъв съм бил преди години и какъв съм сега.

— Беше започнал да ни обясняваш кой е съдия Браун — напомни му Лейн, която напрегнато местеше поглед между Уил и Джони Мак.

— Да, така е. Когато се запознах със съдия Браун, той вече беше човек на възраст и няколко години по-късно се пенсионира. Целият му живот обаче бе посветен на една основна мисия — да спаси колкото е възможно повече млади хора от живота им на престъпници.

— Защо си бил в затвора? — попита Уил.

— Уил, не е учтиво да задаваш такива въпроси — напомни му Лейн.

— О, мамо!

— Няма нищо, Лейн. Уил има всички основания да иска да разбере защо съм бил в затвора. — Джони Мак би предпочел да не разказва на сина си за жалкото си минало, но предполагаше, че момчето вече е чуло не една клюка по негов адрес. Уил сигурно вече знаеше какъв непрокопсаник е бил баща му като момче. А ако Уил заслужаваше да получи нещо от баща си, то това нещо беше истината. Целият досегашен живот на момчето е бил изграден върху лъжи, трупани от близките му година след година.

Лейн кимна. Лили Мей кръстоса ръце пред гърдите си и застана до вратата.

— Напуснах Ноубълс Кросинг с двеста долара, които ми дадоха Лейн и Лили Мей, но когато две седмици по-късно пристигнах в Тексас, нямах и пукната пара в джоба си. Започнах да работя тук-таме, колкото да изкарам за храна и подслон, но една нощ се оказах без пари, за да платя нощувката си и бях арестуван и пъхнат в затвора заради скитничество. Това е единственото престъпление, в което съм бил обвиняван някога. Скитничество.

— Но си извършил и много други престъпления, за които никога не си бил обвиняван, нали? — Уил се усмихна самодоволно като човек, който съзнаваше, че е нанесъл непозволен удар и е изключително горд от това.

— Джон Уилям Грейъм! — сгълча го Лейн.

— Не, не му се сърди. — Джони Мак вдигна салфетката от скута си и я хвърли на масата. — Той е прав и ние всички го знаем. — Джони Мак избута стола си назад и се изправи. — Не зная откъде си почерпил информацията си, Уил, но някой очевидно се е постарал да научиш какъв безделник и нехранимайко бях в ония години. — Той погледна към икономката на Лейн. — Тогава не струвах и пет пари, нали, Лили Мей?

— Винаги си струвал нещо. Поне мис Лейн смяташе така — отвърна Лили Мей, а после се обърна и напусна трапезарията.

Джони Мак съсредоточи вниманието си върху Уил.

— Ти не ме харесваш особено, нали, синко?

— Не ми викай синко. Нямаш право да ме наричаш свой син. И изобщо не те харесвам — напротив, мразя те и в червата. — Уил толкова рязко скочи от стола си, че го преобърна на пода. — Не те искаме тук. Нямаме нужда от теб. Не и сега. — Очите на Уил се присвиха и заприличаха на ледени цепнатини. Ноздрите му се разшириха. Високите му, остро изсечени скули почервеняха. — Къде беше ти, когато наистина имахме нужда от теб? Кажи ми! Къде беше, когато Кент превръщаше живота на мама в истински ад? Къде беше в деня, в който Кент ми каза кой е истинският ми баща и се постара да ми обясни какъв жалък кучи син си в действителност?

Уил избяга от трапезарията. Тичаше като животно, преследвано от ловци. Лейн бавно се изправи. Салфетката й падна на пода. Тя погледна Джони Мак, а мъката и болката, които забеляза в очите й, го нараниха много по-силно, отколкото сърдитите думи, които Уил хвърли в лицето му.

— Не трябва ли да отидеш при него? — попита Джони Мак.

— Не — отвърна Лейн. — Лили Мей буквално го изнуди да се съгласи да обядва с теб днес. Каза му, че трябва да го направи заради мен. — Лейн вдигна глава и леко вирна брадичка, сякаш се опитваше да демонстрира сила и решимост. — Както виждаш, синът ми е твърдо решен да бди над мен и да ме брани. Нахвърли се върху Кент в мига, в който за пръв път го чу да ми крещи и да ме унижава. Уил ми се притичаше на помощ всеки път, когато пияният Кент изливаше безсилието и ожесточението си върху мен. Най-накрая си дадох сметка, че трябва да се разведа с Кент — както заради Уил, така и заради мен самата. По това време чувствата на Уил към баща му — към мъжа, когото смяташе за свой баща — се бяха променили драстично. Той все още обичаше Кент, но вече не го уважаваше.

— Съжалявам, че днес ви се натрапих по този начин. Трябваше да изчакам да станете готови да ме приемете. Най-вече Уил. Но аз имам склонността да действам твърде агресивно. В моя защита обаче трябва да изтъкна, че бих искал да намеря начин да оправя нещата. За теб. За Уил. Каквото и да желаеш… от каквото и да имаш нужда, трябва само да го поискаш. Моля те, Лейн, позволи ми да ви помогна.

— Уил беше прав. Сега вече наистина е твърде късно. Може би преди убийството на Кент…

Джони Мак стовари юмрук върху старинната маса, фините порцеланови чинии отскочиха леко от повърхността й, кристалните чаши леко зазвъняха, сребърните прибори издрънчаха.

— Майната му на Кент! Трябваше да остана тук преди петнадесет години и да се погрижа за него. Ако някой някога е заслужавал да бъде убит, то това беше Кент Грейъм. И ако знаех, че си омъжена за него и той те тормози и унижава, щяха да го разкъсам на парчета с голи ръце. Господи, защо Лили Мей не ме е извикала по-рано?

— Тя ми помагаше да поддържам лъжата, че Кент е бащата на Уил. И двете правехме онова, което смятахме, че е най-добро за Уил. Освен това не мисля, че Лили Мей е можела да бъде сигурна, че ти наистина ще ни се притечеш на помощ. В края на краищата, ти никога не си бил човек, на когото да може да се разчита, нали?

— Хмм. Може би вие просто сте смятали, че е за предпочитане Уил да вярва, че е син на Кент, а не мой. В края на краищата, Кент беше наследникът на богатството на семейство Грейъм и заемаше доста по-високо място от мен в йерархията на местното общество. Вие вероятно сте вярвали, че аз просто нямам какво да предложа на едно дете. Смятали сте, че нямам абсолютно нищо. Нито пари. Нито престижно име. Нито фамилно наследство.

Лейн яростно се вгледа в Джони Мак. На лицето й бе изписано искрено недоумение.

— Наистина ли вярващ, че Лили Мей не се е свързала с теб поради тази причина?

— Не знам, но ми се струва напълно възможно. — Повече от възможно дори. Истината вероятно беше точно такава и тя му причиняваше неописуема болка. — Кент Грейъм беше от твоята черга, нали? И двамата сте чистокръвни деца на Алабама със синя кръв, чието родословие може да се проследи едва ли не чак до Адам и Ева. Може би си смятала, че Уил заслужава да бъде част от всичко това — да принадлежи наистина към фамилията Грейъм.

Лейн се спусна към него, а очите й искряха от болка и гняв. Едва успя да се спре само на няколко сантиметра от него и забоде палец в гърдите му.

— Смятах, че Уил заслужава да живее, а не да бъде убит още в зародиш от момичето, което бе забременяло от теб. Ако тогава знаех къде се намираш и ако само за миг можех да повярвам, че би пожелал да вземеш мен и Уил при себе си, аз щях да платя на Шарън и заедно с твоето бебе щях да дойда при теб. Ти беше мъжът, когото обичах. — Тя продължи да пронизва гърдите му с насочения си пръст. — Ти беше мъжът, когото желаех. Не Кент. Но ти беше твърде сляп и глупав, за да разбереш, че съм готова да се откажа от всичко, за да бъда с теб.

— Лейн… — Когато протегна ръце към нея, тя отстъпи встрани. Гледаше го с такова ожесточение, че не посмя да я докосне.

Мили боже, тя имаше право! Бил е твърде сляп, за да види истината. Винаги бе смятал, че чувствата й не са нищо повече от едно тийнейджърско увлечение по лошото момче на града. Колко се е заблуждавал! Едно момиче не проиграва току-така собствения си живот е едничката цел да спаси бебето на мъжа, по когото изпитва само някакво глупаво увлечение. Това може да стори само жена, които истински обича въпросния мъж. И то само ако тази жена е Лейн Ноубъл.

За Джони Мак обаче бе повече от ясно, че любовта, която Лейн бе изпитвала на времето, отдавна вече не съществуваше. От нея не бе останала и следа. Ако Лейн изобщо изпитваше нещо към него в този момент, това беше огромно презрение.

— Още преди години успях да преодолея момичешката си любов, така че недей да мислиш, че… — Лейн му обърна гръб и дълбоко си пое дъх. — Твоето присъствие тук изобщо не ми помага и със сигурност не помага и на Уил. Защо просто не се върнеш в Тексас и не ни оставиш на мира?

— Не мога да направя това.

Джони Мак застана зад нея и гърдите му почти се докоснаха до гърба й. Изпитваше почти болезнено желание да протегне ръце, да я прегърне и да я притисне към себе си. Но продължаваше да стои зад нея вдървен като статуя, усещайки напрежението, обхванало цялото му тяло. Подозираше, че тя сдържа дъха си и се пита дали ще я докосне. Искаше да го направи. Господи, как искаше!

— Ти самата ми каза, че може да имаш нужда от добър адвокат — напомни й той. — Ако доказателствата срещу теб наложат явяването ти пред разширен състав от съдебни заседатели, тогава арестуването ти за убийството на Кент става напълно реална възможност.

— И сама мога да си наема адвокат.

— Аз вече го направих вместо теб.

Тя се завъртя и го изгледа вбесено.

— Вече си се свързал с Куин Кортез?

— Още снощи. Трябва само да му позвъня и той веднага ще тръгне към Ноубълс Кросинг.

— Вие двамата сигурно сте много добри приятели, щом той е готов да стои на повикване и да очаква решението на нашия областен прокурор.

— Вече повече от четиринадесет години Куин е най-добрият ми приятел. И двамата преминахме по едно и също време през програмата на превъзпитание на съдия Браун. Никой, който познаваше Куин в онези години, не би могъл да предположи, че един ден той ще стане най-известният адвокат по наказателно право.

— Той наистина има страхотна репутация. Освен това хонорарите му сигурно са астрономически. Доколкото схващам, ти имаш намерение да платиш за услугите му.

— Познавам финансовото ти състояние, Лейн. Или поне го познавам достатъчно, за да знам, че всичките ти пари са вложени в Хералд, вестника, от който Едит притежава петдесет и един процента. — Той огледа стаята. — Сигурно ти е нужно едно малко състояние, за да поддържаш това място.

— Ако се надяваш, че като наемаш Куин Кортез за мой адвокат ми се отплащаш за това, че ти спасих живота на времето, можеш да смяташ, че вече сме квит. Което означава, че можеш да се върнеш в Тексас с чиста съвест. Ако ме арестуват…

— Куин никога не е губил дело. Дори и да си убила Кент, той ще те измъкне.

— В такъв случай няма от какво да се притеснявам, нали така?

Джаки взе от масата подноса с обяда на Мери Марта и го остави пред вратата на спалнята. Домашната помощница щеше да го прибере по-късно, а надвечер щеше да донесе друг поднос с вечерята. По някое време между двете хранения Джаки трябваше да свали Мери Марта в градината, за да прекара един час на слънце. Мис Едит бе твърдо убедена, че тези ежедневни разходки на открито са от изключително значение за възстановяването на дъщеря й.

Джаки погледна към спящата жена, която спеше свита като зародиш в леглото си, и поклати глава. Колко жалко, че жена като нея, която имаше всичко — пари, социално положение и красота — страдаше от подобно душевно разстройство. Каква загуба!

Защо и аз не съм се родила със сребърна лъжица в устата, питаше се Джаки.

Тя бе отраснала на другия бряг на река Чикасоу, на една пресечка от дома на Арлийн и на три преки от къмпинга за каравани Майър. През целия си живот се бе стремила към онова, което притежаваха хората от района на богаташите. Откакто се помнеше изпитваше завист към момичетата от чергата на Мери Марта Грейъм и Лейн Ноубъл.

Единственото нещо, което ги разделяше — като се изключи реката — бяха парите.

Джаки, ухилена доволно като прословутата чешърска котка, отвори вратата на банята, седна на капака на тоалетната и измъкна пакет цигари и запалка от джоба на униформата си. Запали, вдиша дълбоко дима и затвори очи. Отдаде се на удоволствието от цигарата. И на мечти за очакващото я добро бъдеще. Беше се съгласила да работи като медицинска сестра на Мери Марта с надеждата, че тази работа ще й донесе някакви облаги. По един или друг начин. Тогава бе смятала, че би било добър ход от нейна страна, ако се сближи с кралицата майка на Ноубълс Кросинг.

Когато разбра, че Джеймс Уеър се чука с Арлийн, Джаки обмисли възможността да изнуди кмета. Арлийн обаче й беше приятелка. Освен това Джеймс Уеър не разполагаше с нито цент собствени пари. Мис Едит държеше парите в семейството и от онова, което бе успяла да подслуша, тя не се отличаваше с особена щедрост по отношение на половинката си.

Джаки хранеше надеждата, че все нещо ще се появи на хоризонта. Сега, когато живееше на Магнолия авеню, пък макар и като част от прислугата, тя очакваше, че ще й се предоставят някои неочаквани възможности. Но и в най-смелите си мечти не бе предполагала на каква златна мина ще се натъкне, не бе и очаквала, че ще се сдобие с толкова компрометираща информация. Щеше да поиска цяла бала пари, за да си мълчи. Достатъчно, за да не й се налага да работи никога повече. Защото глави щяха да хвърчат, ако тя решеше да си отвори устата и да каже онова, което бе разбрала. И то все важни и влиятелни глави.

Не биваше обаче да прибързва. Трябваше много внимателно да обмисли нещата. Кога ще е най-удобния момент да заложи капана? И каква бе реалната цена на информацията, с която разполагаше? Трябваше само да подхвърли, че смята да се срещне с областния прокурор и те щяха да й дадат всичко, което пожелае. Мисли, Джаки, мисли. Колко? Един милион? Два милиона? Повече? Не трябва да бъдеш алчна. Два милиона ще ти бъдат напълно достатъчни.

— Трябваше да се досетя, че той не би се върнал в Ноубълс Кросинг, ако не разполагаше с достатъчно власт да ни навреди. — Едит почукваше по бузата си с добре оформения си маникюр. — Значи той вече е богат. Мултимилионер.

— Ако съдя по информацията, която получих, той е един от най-влиятелните мъже в Тексас — смотолеви Бъди Лоулър. — По всичко личи, че Джони Мак е гений в големия бизнес.

— Също като баща му и като дядо му преди него. — На устните на Едит заигра несигурна усмивка. — Кръвта вода не става.

Усмивката й изчезна, когато в главата й нахлуха спомени за майка й. За слабата й, крехка, дребничка майчица, която се бе самоубила, когато Едит беше на десет години. Слава богу, че тя изобщо не приличаше на майка си. Беше направена от по-здрав и издръжлив материал. За нещастие обаче бе предала майчините си слаби гени на Мери Марта. Да, кръвта вода не става.

— Ако Джони Мак е дошъл да помогне на Лейн, той разполага с достатъчно пари, за да го стори — отбеляза Бъди. — А ако иска Уил…

— Той може и да е важна клечка в Хюстън, но в този град се чува моята дума. Аз съм тази, която дърпа конците, а всички останали играят по свирката ми.

— И какво означава това? — Бъди повдигна изразително вежди и въпросително изгледа Едит.

— Означава, че сега, когато Джони Мак е богат и влиятелен, силите ни са почти изравнени. А битката с равен е далеч по-забавна, особено когато зная, че непременно ще спечеля.

— И какво точно ще спечелиш? — попита Бъди.

— А ти за какво си мислиш, че се боря? За безопасността на семейството ми, ето за какво. А Джони Мак Кейхил се превърна в заплаха за децата ми още от деня на раждането си.

— Сигурна ли си, че единственото, което се надяваш да постигнеш, е защита интересите на семейството ти?

— Какво намекваш?

— Познавам те, мис Едит. — Бъди лекичко се изкашля. — Ти си от жените, които винаги се стремят към отмъщение. Защо иначе би легнала с Джони Мак? Направила си го единствено, за да отмъстиш на господин Джон, нали? И защо сега толкова настояваш Лейн да бъде обвинена в убийството на Кент? Защото искаш да й отмъстиш за годините, през които бе лъгала Кент и теб за истинския баща на Уил.

— Ти… — Как се осмеляваше той да й говори по този начин! Бъди Лоулър беше само един неин подчинен. Лоялен, послушен неин служител. Защо изведнъж бе решил да прояви смелост, поставяйки авторитета й под съмнение? — Как си позволяваш да ми говориш всичките тези неща? Ти май забравяш кой си и с кого разговаряш.

— Не, мадам. Чудесно зная коя си и по никакъв начин не бих искал думите ми да бъдат изтълкувани като неуважение. — Бъди сведе глава в раболепен и примирен жест. Бузите му пламнаха от смущение. — Но ти знаеш на какво се дължи моето участие във всичко това. Знаеш защо винаги съм участвал в този заговор. — Той вдигна очи само за част от секундата — колкото да погледне Едит в очите. — Преди петнадесет години изпълних заповедта на Кент да го отърва от Джони Мак, но ти чудесно знаеш защо го направих. И сега съм затънал до шия поради същата причина. Единственото, което искам от теб, е уверението ти, че, каквото и да се случи, първият ти и най-основен приоритет ще бъде да се погрижиш за Мери Марта.

— Разбира се, че това е основният ми приоритет. — Едит хвана ръката на Бъди и го потупа с жест, който се надяваше да му подейства успокоително. В края на краищата, Бъди беше последният човек, когото би искала да обиди. Имаше нужда от него. Мери Марта също. — Но няма закон, който да ми забрани да осъществя сладкото си малко отмъщение, докато се трудя да защитя дъщеря си.

— Не, предполагам, че няма — съгласи се Бъди, макар и с известна неохота. — Но ако забележа, че по някакъв начин застрашаваш безопасността й, ще ти напомня за този разговор.

Да го вземат дяволите! Как може да е толкова самоуверен!

— Няма да се наложи да ми напомняш каквото и да било. А сега ти ме чуй, Бъди Лоулър. Ако не бях сигурна, че всичко, което ми каза току-що, е породено от любовта ти към Мери Марта, щях да те накарам да съжаляваш до края на живота си заради тона, който си позволяваш да ми държиш. — Едит замахна с ръка и плесна лицето на Бъди. — Разбираш ли?

Цялото му лице поаленя, белееше се само отпечатъкът, оставен от плесницата на Едит върху бузата му. Бъди стисна зъби и рязко произнесе едно:

— Да, мадам.

Джони Мак паркира колата край пътя и влезе през отворените порти от черно ковано желязо в имението на семейство Грейъм на Магнолия авеню. До този ден само два пъти бе влизал отвъд оградата на голямото имение. Първия път беше, когато изчука Едит Грейъм в лятната къща. За втори път бе посетил имението една вечер, когато реши да заведе до дома й леко пийналата и силно разстроена Мери Марта, която по-рано вечерта бе намерил да се скита сама по пътя край кънтри клуба. По онова време тя сигурно беше най-красивото момиче в Ноубълс Кросинг — крехка и изящна като порцеланова кукла. Всеки мъж би я пожелал. И повечето сигурно наистина я желаеха. Но той никога не би си позволил да прави секс с нея. Независимо от всичко, което бе сторил по онова време, той не беше неморален човек. Чувствата, които изпитваше към Мери Марта, нямаха нищо общо със секса — дори и когато тя обви ръце около него и се опита да го целуне. Единственото, което изпитваше към нея в онзи момент, бе съжаление. И загриженост.

Тя започна да го умолява да я люби, но той внимателно отклони предложението й. И тогава тя изведнъж се пречупи и започна да плаче. И му каза, че е бременна. Той я прегърна, опитвайки се да я утеши и изслуша ужасния й разказ, от който стомахът му сякаш се преобърна. С част от съзнанието си й вярваше, но с душата си отказваше да приеме скандалния й разказ за истина. Всички в града знаеха, че единствената дъщеря на Джон и Едит Грейъм не е съвсем наред в главата.

Джони Мак се поколеба, когато стигна до входната врата. И днес, както и преди петнадесет години, нямаше да го посрещнат с добре дошъл в тази къща. Във фамилния дом на баща му.

Време беше обаче той и мис Едит да се срещнат отново. Лице в лице. Време беше да й докаже, че той е човек, с когото трябва да се съобразява. Време беше да я предупреди — лично, — че се е върнал в града. Върнал се беше на местопрестъплението — в града, в който едва не бе убит — заради Лейн и Уил. А сега бе решил да остане, за да ги защити от несправедливостта. И мисълта, че мис Едит не можеше да направи абсолютно нищо, за да го прогони отново от Ноубълс Кросинг, изпълваше душата му с неописуемо задоволство.

Без да се колебае повече Джони Мак позвъни на входния звънец. Оглушителните удари на сърцето му отекваха като гръмотевици в ушите му.

В момента, в който входният звънец иззвъня, Едит тъкмо галеше пламналата от плесницата буза на Бъди, а Джаки Къмингс въвеждаше спокойната Мери Марта в стаята.

Бъди отскочи далеч от Едит и се спусна към Мери Марта.

— Днес изглеждаш невероятно красива, скъпа… Как се чувстваш?

Такава всеотдайност… Такова безсмислено себеотдаване… Бедничкият Бъди! През целия си живот не бе обичал друга жена, а дъщеря й изобщо не бе в състояние да оцени неговата изкусителна мъжественост. На тридесет и осем години Бъди беше в разцвета на силите си. Не беше едър на ръст, но беше добре сложен, с широки рамене и тънка талия. Изглеждаше доста елегантен в полицейската си униформа. И Едит не можеше да отрече факта, че го намира за крайно привлекателен. Всеки път, когато погледнеше наситено сините му очи, тя неизменно си задаваше въпроса как ли би реагирал този мъж, ако тя предприеме първата стъпка.

— Мис Мери Марта си хапна добре на обяд — съобщи Джаки. — Преди малко се събуди от следобедната си дрямка и вече е напълно готова за разходката в градината, нали, мила? — Джаки, хванала пациентката си под ръка, се усмихна сърдечно.

— Тя настива много лесно, дори и през горещите летни дни — подхвърли Едит. — Може би няма да е лошо, ако изтичаш до горе, за да донесеш един шал за Мери Марта.

— Разбира се. — Джаки заведе Мери Марта до канапето, настани я внимателно, кимна на Едит и, без да спира да се усмихва, бързо излезе от всекидневната.

Имаше нещо в поведението на Джаки, което притесняваше Едит. О, тя постоянно се усмихваше и изпълняваше всичките й нареждания. Но в очите й се спотайваше странна пресметливост — сякаш се опитваше да изчисли реалната стойност на всяка вещ и човек в този дом.

Едит приседна до дъщеря си.

— Искаш ли да те придружа по време на разходката ти днес?

— Къде е Кент? — попита Мери Марта. — Искам Кент да ме придружи.

Едит затвори за миг очи, а след това се наведе и стисна ръката на дъщеря си. Въздъхна дълбоко и каза:

— Кент не е тук, мила. Забрави ли?

Мери Марта поклати глава.

— Къде е?

Домашната помощница, госпожа Ръсел, почука на вратата и влезе.

— Извинете, че ви безпокоя, госпожо Уеър, но един джентълмен е дошъл да ви види.

Едит пусна ръката на Мери Марта, след което се облегна назад и погледна към госпожа Ръсел.

— Какъв джентълмен?

Преди икономката да успее да отговори, тъмнокосият дявол влетя в стаята. Все така груб, недодялан и умопомрачително красив. Мъж, който нямаше равен сред себеподобните. На тридесет и шест години, в разцвета на силите си. И много по-секси отколкото някой мъж имаше право да бъде.

— Вашата икономка се обърка — заяви Джони Мак Кейхил. — И двамата знаем, че не съм джентълмен.

— Какво правиш тук, Кейхил? — поиска да узнае Бъди.

— Дойдох да посетя стари приятели.

Джони Мак се ухили и за част от секундата Едит изпита онова странно присвиване в стомаха. Какво толкова имаше в усмивката на този мъж, че жените — всички жени, без изключение — се разтреперваха само като я видят.

— Джони Мак? — Мери Марта се надигна от канапето и погледна неканения гост. Устните й се изкривиха в усмивка.

— Здравей, мис Мери Марта. — Той свали жълтеникавата си шапка Стетсън и кимна.

— Толкова се радвам да те видя. — Мери Марта пристъпи несигурно към него. — Не съм те виждала от доста време.

Едит рязко се изправи и протегна ръка към дъщеря си, която се изтръгна от властната ръка на майка си и тръгна право към Джони Мак.

— Кент твърди, че не трябва да се държа мило с теб. — Тя погледна Джони Мак. В погледа й се четеше неподправена радост от срещата им. — Аз обаче му казах, че те харесвам и че, ако искам, ще се държа мило с теб. — Мери Марта подпря глава на ръката на Джони Мак. — Казах му, че ти беше толкова добър с мен през онази нощ… онази нощ… Не очакваше, че си спомням, нали? Кент ме беше предупредил да не казвам на никого, но през онази нощ аз ти разказах всичко. И ти ми повярва, нали?

— Мери Марта, миличка, моля те, не се разстройвай! — обади се Едит.

Мили боже, трябваше да измисли начин да принуди дъщеря си да замълчи. Колкото повече говореше, толкова повече неща си спомняше. А Едит не можеше да позволи това да се случи. Ако Мери Марта започнеше да си припомня случки от далечното минало, тя със същата лекота би могла да си спомни и някои по-скорошни събития.

Би могла да си спомни какво точно се случи в деня, в който умря Кент.

12.

— Бъди, много те моля, ще изведеш ли Мери Марта на следобедната й разходка? — Едит погледна към госпожа Ръсел, която продължаваше да чака на вратата. — Качи се горе и кажи на Джаки да побърза с шала на Мис Мери Марта.

Мери Марта стисна ръката на Джони Мак.

— Ще ме извиниш, нали? Майка настоява всеки ден да се разхождам на слънце.

— Разбира се.

Какво, по дяволите, се е случило с Мери Марта, зачуди се Джони Мак. Тя открай време си беше не особено стабилна в емоционален план — и това бе напълно обяснимо, ако историята, която му бе доверила преди петнадесет години, беше вярна. Той си спомни как през онази нощ пияната и разстроена Мери Марта го умоляваше да я люби. Дори и тогава момичето като че ли от време на време губеше връзка с реалността, но сега… Мили боже, сега тя изглеждаше напълно откачила.

Дали смъртта на Кент бе оказала такова пагубно въздействие върху психиката й? Дали най-накрая не бе станала жертва на чувствата на любов и омраза, които бе изпитвала към брат си?

Мери Марта пое ръката на Бъди и той я поведе към френските прозорци, отварящи се към страничната веранда. Преди да излезе, Мери Марта се спря за момент, обърна се през рамо и се усмихна на Джони Мак. На лицето й бе изписано странно изражение.

— Ще дойдеш да ме видиш отново, нали? Винаги си бил толкова добър с мен. Но не трябва да идваш, когато Кент е тук. Боя се, че той изпитва към теб ужасна ревност.

Джони Мак погледна с разбиране Бъди и за част от секундата изпита нещо като съжаление към този нещастен човечец. И двамата знаеха, че с Мери Марта е свършено, че тя най-после е преминала отвъд емоционалния ръб, по който се бе клатушкала през целия си живот. Бъди обичаше тази жена, но каква част от истината знаеше за нея? Дали тя някога е разказвала и на Бъди фантастичната история, която на времето сподели с него? И ако му е доверила тази своя тайна, дали Бъди й е повярвал?

Бъди отмести поглед от Джони Мак и побърза да изведе Мери Марта навън, оставяйки на Едит да се справи сама с неканения гост.

В стаята се възцари гробна тишина. Чуваше се единствено звукът от дишането на Едит Уеър. После във фоайето се чуха нечии стъпки. В стаята отново се появи икономката.

— Джаки ще слезе всеки момент — съобщи госпожа Ръсел.

— Да, благодаря ти. — Едит отпрати жената само с едно кимване.

Едит подпря на кръста си ръце, отрупани с блестящи пръстени, отметна назад глава и измери Джони Мак с поглед от главата до петите.

— Сега приличаш много повече на Джон, отколкото, когато беше двадесетгодишен.

— Това комплимент ли е или…

— Комплимент е и ти го знаеш дяволски добре. Джон беше красив дявол. И ти си същият като него. — Тя го погледна право в очите. — И моят Кент беше като вас.

— Предполагам, че би трябвало да кажа колко съжалявам за Кент и да ти изкажа съболезнованията си, но ми е трудничко да проявя такова съчувствие към човека, поръчал убийството ми. — Той отбеляза лекото трепване и почти недоловимата промяна в изражението на Едит. Тя запази леденото си самообладание, но думите на Джони Мак очевидно бяха попаднали право в целта.

— Надявам се, че нямаш намерение да разпространяваш налудничавата си история из Ноубълс Кросинг. — Едит плъзна лявата си ръка по елегантното си бедро и погали меката вълна на сивия панталон, с който бе обута. — Никой в този град няма да повярва на думите ти.

— Да не би да се страхуваш, че съм се върнал, за да отмъщавам, мис Едит?

Този път тя цялата потрепери и го дари с натежал от презрение и ярост поглед.

— А за какво друго би могъл да си тук? Бъди ми предаде красноречивото ти послание. И аз го възприех като заплаха. Да не би сега да се опитваш да ми кажеш, че в думите ти не се съдържа предупреждение?

— Красноречиво послание. Сбито и стегнато. Без излишни думи. — Хареса му изненадата, изписала се на лицето на Едит. — Момчето, което на времето не можа да завърши гимназия, все пак продължи образованието си в колеж и там научи едно друго. Като например значението на простите, ясни думички, които ме затрудняваха всеки път, щом ги чуех от теб или от някой друг от обкръжението ти.

— Ти си учил в колеж?

— Сигурен съм, че вече и сама си се добрала до тази информация. Предполагам, че си накарала Бъди да изрови всичко за мен. Изненадан съм, че не си наела частен детектив за целта.

— Все още не е късно да го направя.

— Що се отнася до посланието, което ти изпратих по твоя лакей — Джони Мак се изсмя, — не зная дали е заплаха, или предупреждение, или… хм… Ако отмъщението бе сред основните ми приоритети, щях да ви навестя много по-рано. Още преди пет години разполагах с достатъчно пари, за да изкупя целия Ноубълс Кросинг и да ви оставя голи като пушки!

Как му се искаше да се бе върнал преди пет години! Ако само бе знаел… Но след бягството му от този проклет малък градец, след изминалите дълги години, желанието му за мъст бе започнало бавно да умира. В края на краищата бе осъзнал, че и той носи немалка вина за събитията, довели до нощта, в която Бъди и приятелчетата му го изхвърлиха полумъртъв в реката.

— Ако наистина си толкова богат, не мога да разбера защо наистина не си се върнал, за да огласиш обвиненията и претенциите си. Никога не си се отличавал с особено благородство. Нито със стремеж към доброта и опрощение.

Благородство. Проявил бе благородство само веднъж в живота си. Когато напусна града и отказа да вземе Лейн със себе си. Опрощение? Доброта?

— Аз съм толкова склонен към опрощение, колкото и ти, мис Едит.

Някой се изкашля предупредително. Едит се напрегна. Джони Мак се обърна и видя Джаки Къмингс, която тъкмо влизаше във всекидневната. И тя, както и останалите хора от градчето, уж изглеждаше променена, а всъщност си беше пак същата. Същата избелена до бяло коса. Същото кокалесто тяло. Джони Мак поспря поглед върху униформата, която прилягаше перфектно върху приятно заоблените й гърди, и се зачуди дали Джаки все още носи подплънки в сутиена си, както бе правила като ученичка в гимназията, или се бе подложила на хирургично уголемяване на бюста. На първата им среща той бе пъхнал ръка в сутиена й и с огромно изумление бе открил там нещо като малко лимонче, което изобщо не се връзваше със сочните портокали, които тя така охотно демонстрираше пред света.

Изминалите години обаче очевидно не са били особено благосклонни към Джаки, макар Джони Мак да подозираше, че част от щетите се дължат на отколешния й навик да пуши по две кутии цигари на ден. Тя беше на тридесет и пет години, но изглеждаше с десет години по-възрастна. Беше видимо изхабена и уморена и по всичко личеше, че животът й не е бил от лесните.

— Ей, здравей, страннико! — Джаки се примъкна по-близо до него и му се усмихна подканящо. — Къде се изгуби толкова години? Без теб този град просто не е същият.

— Джаки, занеси, ако обичаш, дрехата на мис Мери Марта. — Едит ядосано изгледа медицинската сестра на дъщеря си. — Бъди я изведе на разходка в градината.

— Разбира се, мис Едит. — Джаки дари Джони Мак със съблазнителна усмивка, а след това бързо прекоси стаята и излезе през френските прозорци.

— Една от бившите ти любовници? — попита Едит.

— Не съм от мъжете, които се хвалят със завоеванията си — отвърна той. — Ти би трябвало да знаеш това по-добре от всеки друг.

Независимо от железния си самоконтрол, Едит все пак се изчерви. Дишането й леко се ускори и Джони Мак предположи, че тя отлично си спомня всичко. Онова последно лято в града. Вечерта, в която тя прелъсти незаконороденото копеле на съпруга си. Навремето той се бе забавлявал не по-малко от нея самата, но впоследствие се наложи да заплати прекалено висока цена за отмъщението им срещу Джон Грейъм. Кент ги бе видял да се любят в лятната къща. И това бе началото на края за Джони Мак. А случилото се, по всяка вероятност, бе променило завинаги взаимоотношенията на Кент с майка му. Джони Мак изобщо не се съмняваше, че Кент бе използвал тайната на майка му срещу нея самата. Той беше от хората, които не биха се посвенили да изнудват дори собствената си майка.

— Защо се върна в Ноубълс Кросинг? — отново попита Едит.

— Поради две причини. — Той замълча, принуждавайки я да чака — нещо, което Едит ненавиждаше. — Първа причина — дойдох, за да предявя претенции върху сина си.

Едит мълчаливо изохка, а след това прехапа долната си устна, за да се овладее, преди да е задала въпроса, който не й даваше мира: Откъде разбра за Уил?

— Ти май се надяваше, че все още не съм научил за Уил? Съжалявам, че трябва да те разочаровам, но зная цялата история.

— Значи си научил как Лейн направи Кент на глупак. Лъга го години наред, а когато истината най-после излезе наяве, той беше съсипан. И сега, за нещастие, Лейн е главната заподозряна в убийството на Кент.

— Което ни изправя пред втората причина за завръщането ми в града. Искам да съм напълно сигурен, че Лейн няма да бъде обвинена по бързата процедура и тикната в затвора.

— Да не би да намекваш…

— Нищо не намеквам — прекъсна я Джони Мак. — Просто ти съобщавам един факт. Приеми го като заплаха, или като предупреждение, или както там решиш, по дяволите! Но запомни едно — всеки, който реши да напакости на Лейн, ще трябва първо да се справи с мен. — Той пристъпи по-близо до Едит и спря едва, когато помежду им останаха не повече от няколко сантиметра. После хвана брадичката й с палеца и показалеца на едната си ръка. — Никой вече не може да ме сплаши. Никой не може да ме прогони. Нито пък да ме купи.

Когато я пусна, Едит разтърка брадичката си и злобно изсъска:

— Това все още е моят град. Моят окръг. Моят щат. Ти може и да си важна клечка в Тексас, но по тези места не си нищо повече от един бял боклук, който има много пари.

Джони Мак нахлупи шапка и се изхили високо и неприлично.

— Да, мадам, мис Едит, ти си безусловно права. Но може би трябва да запомниш това — аз все още не играя по правилата. А напоследък неизменно печеля.

Изрекъл тези думи, той кимна, обърна се и излезе, оставяйки Едит да се опитва да смели току-що чутото. Искрено се надяваше тя да се задави с онова, което й бе наговорил.

Бъди се качи на горния етаж с Мери Марта и изчака Джаки да я настани в люлеещия се стол и да й даде куклата. Тя незабавно я залюля и започна да й пее. Бъди я целуна с любов по челото, кимна на Джаки и излезе от стаята. Поспря се за миг на стълбищната площадка. Искаше да остане за малко сам със себе си, преди да слезе долу и да се изправи пред мис Едит.

Бъди беше влюбен в Мери Марта още от дванадесетгодишен. Тя беше най-сладкото, най-красивото създание, което бе срещал през живота си. Като принцеса от приказките. На всичкото отгоре го харесваше. Като приятел. После, когато тя стана на шестнадесет, Бъди я покани на среща и не можа да повярва на късмета си, когато тя прие. По-късно му обясни, че Кент й бил казал, че трябва да излиза с Бъди, защото той бил добро момче и с него щяла да бъде в безопасност. И тя наистина беше в безопасност с него. О, той я желаеше! Желаеше я така отчаяно, че се възбуждаше само при мисълта за нея. Но тя го отблъскваше всеки път, когато опиташе нещо повече от целувка.

А той беше достатъчно глупав, за да повярва, че тя го отблъсква, защото се пази. Пази се за деня, в който двамата щяха да се оженят. Впоследствие се оказа, че се бе заблуждавал. Защото тя изобщо не бе имала намерението да се омъжва за него. Нито пък бе пазила девствеността си заради него.

И така, годините минаваха, той продължаваше все така силно да обича Мери Марта, но междувременно успя да се ожени и да се разведе, както и да завърже няколко по-продължителни връзки. Но когато и последната му връзка приключи преди малко повече от година, той, както бе правил винаги преди това, се върна отново в тази къща като гълъб, долитащ неизменно в гнездото си.

Обичаше Мери Марта и вероятно щеше да я обича до края на дните си. Господ му е свидетел, че бе готов на всичко заради нея. Готов беше дори да излъже, че и да умре, ако се наложи. Никога обаче нямаше да я има — не и по начина, по който един мъж би искал да притежава жената, която обича. Тя бе съсипана много отдавна — физически и емоционално. Нищо не бе останало от Мери Марта Грейъм — само едно трогателно малко момиченце, което се преструваше, че в живота му всичко е наред. И макар да не можеше да стори нищо повече за нея, Бъди можеше поне да направи така, че илюзорният свят, в който тя живееше, да продължи да бъде все така чист, безметежен и сигурен.

Бъди сви ръцете си в юмруци, за да спре треперенето им, пое си дълбоко дъх и закрачи надолу по стълбите. Още от фоайето чу гласа на мис Едит. С кого ли разговаряше? Джони Мак си бе тръгнал преди повече от час.

Бъди влезе в библиотеката и се поспря за миг до вратата. После, осъзнал, че мис Едит не забелязва присъствието му, се заслуша в телефонния й разговор.

— Чу ме, Уес — заяви Едит. — Време е да представиш доказателствата срещу Лейн пред състав от съдебни заседатели, които да дадат ход на делото. Чакахме достатъчно дълго. Нищо повече не би могло да излезе наяве. Кент е мъртъв вече повече от две седмици. Искам да бъде повдигнато обвинение срещу Лейн. И още нещо — направи и невъзможното, но настоявам за обвинение в предумишлено убийство! — Тя с все сила затръшна слушалката.

Ръцете на Бъди настръхнаха. Значи тя все пак щеше да изпълни заканите си — щеше да принуди Уес Стивънс да вкара в съда случая с убийството на Кент, макар да разполага само с косвени улики срещу Лейн. По бейзболната бухалка, с която бе извършено убийството, не бяха намерени никакви пръстови отпечатъци. Бъди и подчинените му полицаи бяха стигнали до заключението, че, човекът, пребил Кент до смърт, който й да беше той, бе действал изключително бързо. В състояние на афект. А заключенията на съдебния лекар потвърдиха версията им. Бъди дълбоко се съмняваше, че Уес ще успее да изгради обвинение в предумишлено убийство. Единствено фактът, че именно Лейн бе намерила тялото и бе телефонирала в полицейския участък, както и убеждението, че тя би могла да посегне на живота на Кент, за да предпази и защити Уил по някакъв начин, я превръщаха в главния заподозрян. Много хора в града не харесваха Кент. През последните няколко години той бе изгубил симпатиите на съгражданите си с постоянните си пиянски изстъпления, по време на които мис Едит често се обаждаше в полицията, за да го приберат на топло и да го спасят от него самия. Бъди вече не си спомняше колко пъти той лично бе затварял Кент в участъка. И всеки път едва бе устоявал на изкушението да въздаде справедливост и правосъдие със собствените си ръце.

Поне още пет-шест човека в този град, включително и той самият, имаха основания, не по-малки от тези на Лейн, да посегнат на живота на Кент. Тя обаче беше единствената заподозряна, която нямаше алиби за времето, през което е било извършено убийството. Освен това именно Лейн бе намерила трупа. Лили Мей е била през това време с Уил, което означаваше, че и двамата имат алиби. Мис Едит е била с Мери Марта. Джеймс Уеър е бил с Арлийн Дотън — факт, който Джеймс призна с голяма неохота. А той самият се намираше в полицейския участък. И да — и той, както и всички останали, от дълго време искаше да види Кент мъртъв.

— Никога няма да успее да постигне обвинение в предумишлено убийство — обади се Бъди и се усмихна, когато мис Ели подскочи от изненада и извика уплашено.

— Мили боже, Бъди, изплаши ме до смърт. — Тя вдигна ръка и започна да я вее пред гърдите си. Пред пищните си гърди.

Той все още се изумяваше от факта, че една шестдесетгодишна жена може да бъде толкова привлекателна и откровено сексапилна. Но Едит се бе възползвала от богатството си по най-добрия начин и през годините се бе подложила на някоя и друга корекцийка. Последното нещо, което му се искаше, бе да се възбужда при вида на майката на Мери Марта. Само че той вече месеци наред не се бе любил с жена, а мис Едит съвсем открито флиртуваше с него напоследък. Не беше нужно човек да е гений, за да се досети, че му е хвърлила око. А силната прилика между майка и дъщеря допълнително увеличаваше шансовете на мис Едит.

— Най-доброто, на което може да се надява, е убийство по непредпазливост, а аз предполагам, че ако изобщо се стигне до съд, повдигнатото обвинение ще бъде най-много в непредумишлено убийство — додаде Бъди. — Ако Лейн е защитавала Уил, както се говори напоследък из града, тя едва ли е имала намерение да убие Кент, а само да му попречи да измъчва момчето и тогава…

— Въпреки това няма да се откажа — заяви Едит, а устните й се свиха в злобна гримаса. — Лейн заслужава да бъде наказана. Джони Мак също.

— И защо смяташ, че като обвиниш Лейн в убийството на Кент, ще накажеш и Джони Мак?

— Защото Джони Мак е дал клетва да бъде неин защитник и спасител. Рицар в блестящи доспехи. — Едит се приближи до Бъди и положи ръка на гърдите му. — Това означава, че изпитва някакви чувства към нея, които може да се окажат много по-силни, отколкото предполагаме. А когато един мъж като Джони Мак е влюбен… о, скъпи Бъди, това означава, че вече сме намерили оръжието, което ще използваме срещу него.

— Не си готова да приемеш факта, че Кент сам си навлече всички неприятности и напълно заслужи бруталната си смърт, нали? — Бъди сграбчи ръката на Едит, която се плъзна надолу по гърдите му, докато пръстите й стигнаха до колана на панталона му. — Трябва да прехвърлиш вината за провала на децата ти върху някой друг, така ли? Ако беше обърнала внимание на онова, което се случва в собствената ти къща, вместо да се опитваш да надминеш по разгул разпасания си съпруг…

— Никой не може да ми говори по този начин! — Едит отдръпна ръката си и се приготви да го удари, но Бъди сграбчи китката й и възпря удара й по средата.

— Как смееш! Веднага ме пусни! — Едит се опита да се освободи, но Бъди продължи да засилва натиска върху ръката й докато тя не извика. — Дявол да те вземе, причиняваш ми болка…

Бъди рязко я дръпна към себе си и пищният й бюст се притисна към гърдите му. Изви ръцете й зад гърба й и наведе глава. Устните му докоснаха нейните. Тя го изгледа с широко отворени очи. Беше останала без дъх.

— Това е, което искаш, нали, мис Едит? — Бъди притисна тяло към нейното и тя почувства огромната му ерекция. — Това е, което ти харесваше у господин Джон и у Джони Мак. И това е, което Джеймс не може да ти даде. Ти обичаш по-грубичък секс, нали? Искаш мъжът, с когото се любиш, да те доминира напълно.

— Ти, долен кучи син, пусни ме или ще ти издера очите. — Тя оголи зъби и изръмжа, сякаш се опитваше да приведе заплахата си в действие.

Устните на Бъди отново с все сила се впиха в нейните. Смазващи, нараняващи, покоряващи. В мига, в който езикът му докосна нейния, тя изстена и внезапно престана да се бори. Тялото й сякаш изведнъж се разтопи в ръцете му. Той задълбочи целувката.

Не тук! И не сега! Онази част от мозъка му, която все още бе в състояние да разсъждава трезво, му налагаше предпазливост. Не можеше да изчука мис Едит в тази къща. Не и, когато Мери Марта е в стаята си на горния етаж.

Бъди рязко прекрати целувката и внимателно отблъсна Едит. Тя го погледна разярено. Дишаше тежко и гърдите й се повдигаха и спускаха при всяко вдишване.

— Ако искаш да довършим започнатото, знаеш къде живея — каза й той.

— И не се ли чувстваш поне малко виновен заради Мери Марта? — попита Едит. — В края на краищата, винаги си твърдял, че обичаш дъщеря ми повече и от самия живот.

— Аз наистина обичам Мери Марта, но и ти, и аз чудесно знаем, че двамата с нея нямаме общо бъдеще. Никога няма да мога да я взема в прегръдките си, да я отнеса до леглото и да я любя така както желая. — Бъди избърса уста с опакото на ръката си, опитвайки се да изтрие вкуса на мис Едит от устните си. — Аз съм мъж и имам своите нужди. Но не си мисли, че изпитвам нещо към теб. Ако можех да имам Мери Марта вместо теб, тогава…

— Млъкни! Просто млъкни!

— Какво има? Нима никога не ти се е случвало да си единствената жена, която един мъж би могъл да пожелае? Господин Джон предпочиташе пред теб всяка по-хубавичка жена в града, нали така? А Джеймс… е, това че отказваш да ощастливиш леглото му, не означава, че той не ощастливява нечие чуждо. Ами Джони Мак? Наистина ли мислиш, че някога си означавала нещо за него? — Едит ахна от изненада, а Бъди само се изсмя. — Да, Кент ми разказа как ви изловил вас двамата. Дори се питам на колко ли още хора е казал.

— Млъкни! Мога да съсипя живота ти, мога да те прогоня от града заради това ти отношение. Но знаеш, че няма да го направя, защото си ми нужен. Защото Мери Марта има нужда от теб.

За пръв път през всичките тези години, през които, по един или друг начин, бе свързан със семейство Грейъм, Бъди изпита чувство на превъзходство. И то му хареса. Много му хареса. Но не смееше да предизвиква повече мис Едит. Защото я познаваше добре и знаеше прекрасно на какво е способна.

— Щом Уес разполага с достатъчно доказателства, за да свика съдебния състав, това означава, че още днес мога да отида да арестувам Лейн, нали? — попита Бъди. — Това ли желаеш?

— Ти какво, опитваш се да ме омилостивиш ли?

— Опитвам се да ти сътруднича — уточни той. — И за двама ни е важно тази история да приключи по един определен начин, а това означава, че трябва да припишем смъртта на Кент на Лейн. Затова те питам отново — искаш ли да я арестувам днес?

— Не. Не днес. Изчакай обвинителния акт. А след това арестът й ще бъде отразен с най-големи подробности на първа страница на Хералд.

— Ще я изправиш пред съда и ще я съдиш чрез собствения й вестник? Ти си една долна кучка!

— Да, такава съм. И никога не го забравяй.

Лейн почиваше на старинното си легло в стил Луи Шестнадесети. Лежеше по гръб, сплела ръце под главата си и се взираше в тавана. След развода с Кент тя се бе прибрала у дома и веднага бе реставрирала и обновила старата си спалня. Беше свалила от тавана някои от старинните мебели, принадлежали на баба й по майчина линия, които майка й бе изхвърлила в края на шейсетте години. Лейн искаше спалнята й да се превърне в нейно светилище, изолиращо я от външния свят, в гостоприемно и женствено убежище, в което да се оттегля насаме със себе си.

Тя се огледа наоколо и се усмихна, когато погледът й обхвана чисто белите стени, аленочервените пердета и съответстващите им по цвят щори, които красяха три от прозорците с изглед към задния двор. След това очите й се спряха върху италианския шкаф от осемнадесети век, върху който бяха подредени снимки на Уил — от бебе до ден-днешен. Лятната памучна нощница, с която бе спала през нощта, лежеше преметната на гърба на италианския фотьойл, който Лейн бе претапицирала с копринен брокат в приглушено червено и златисто райе.

Тя обичаше тази стая. Тук се чувстваше в безопасност, това бе място, което никога не бе споделяла с Кент. И между четирите му стени не се спотайваха мрачни спомени, не я преследваха привидения.

Как бе могла да падне толкова ниско? Как стана така, че скъпоценното, разглезено момиченце на Бил и Селест Ноубъл изведнъж се превърна в главен заподозрян в дело за убийство? Беше изживяла живота си до този момент като добро момиче, винаги бе следвала правилата, подчинявала се бе на всичко и всички. За нея беше от изключително значение да накара родителите й да се гордеят с нея. Както майка й прекалено често изтъкваше, тя бе всичко за тях и, понеже й осигуряваха само най-доброто, в замяна очакваха същото и от нея.

Любовта й към Джони Мак Кейхил беше първото й по-голямо прегрешение, мълчалива демонстрация на дръзко непослушание, чувство, за което майка й само се досещаше, а баща й пренебрегваше с мълчаливо високомерие. Родителите й никога не научиха истината за Уил, а сега, когато вече не бяха сред живите, Лейн се радваше, че си бяха отишли от този свят, без да узнаят подробностите за истинските му родители. Баща й сигурно щеше да я разбере и дори да я подкрепи, но майка й вероятно щеше да се откаже от нея.

Лейн затвори очи, въздъхна и се опита да се отпусне. Беше се качила тук с намерението да подремне малко. Чувстваше се уморена — след убийството на Кент не можеше да спи добре. Имаше намерение да поговори с Уил, след като той се прибере у дома, но момчето бе телефонирало на Лили Мей, за да предупреди, че отива на кино с няколко приятелчета от училище и ще си дойде чак за вечеря. Уил я избягваше — нея и цялото положение, в което се бяха озовали. Рано или късно обаче на Уил щеше да му се наложи да приеме факта, че Джони Мак е негов баща, който няма намерение да напусне града и живота им, само защото синът му иска това от него.

А ти ще трябва да приемеш факта, че Джони Мак е отново в града, а ти не можеш да се пребориш със старите си чувства, които напират да излязат на повърхността. Ти си мислеше, че съвместният ти живот с Кент е унищожил завинаги способността ти да изпитваш сексуални пориви, смяташе, че неговата жестокост е попарила желанията и сексуалния ти глад. Беше започнала да вярваш, че никога повече няма да пожелаеш друг мъж, никога няма да изпиташ потребност от мъж в живота си. Но след всичките тези години изведнъж откриваш, че онова, което смяташе за отдавна погребано и мъртво, е само жестоко наранено и потъпкано и сега отчаяно се стреми към изцеление.

Джони Мак обаче не е изцелител, напомни си Лейн. Не беше разрушител като Кент, но и той използваше хората според нуждите си. И тя не смееше да му се довери. Не смееше да му повери живота си. И живота на Уил. Не още. И в никакъв случай не можеше да му повери сърцето си. Никога повече.

Настоятелният звън на телефона, поставен на шкафчето край леглото й, рязко я върна към настоящето. Тя се претърколи, присегна се и вдигна слушалката.

— Ало?

— Лейн?

— Джеймс, ти ли си?

— Да.

— Говориш толкова тихо, че едва те чувам.

— Слушай, Лейн, като твой адвокат… и като приятел, ти съобщавам, че Уес Стивънс възнамерява да представи доказателствата срещу теб пред състав от съдебни заседатели, което означава, че в рамките на една седмица или дори по-скоро ще бъдеш обвинена в убийството на Кент.

— О, боже! — Тя рязко пое няколко големи глътки въздух. — Знаех, че това неминуемо ще се случи, но все се надявах…

— Ще имаш нужда от по-добър адвокат — продължи Джеймс. — Ако разполагах със собствен капитал, щях да ти предложа да ти наема такъв, но се съмнявам, че Едит…

— Високо ценя желанието ти да ми помогнеш — увери го Лейн. — Няма защо да се тревожиш за мен.

— Но аз се тревожа. Зная, че не разполагаш с пари в брой…

— Имам приятел, който ми предложи да наеме за мен един от най-добрите адвокати по наказателно право в страната.

— Ако бях на твое място, Лейн, щях да го накарам да изпълни обещанието си.

Джони Мак обмисляше бъдещите си планове. Можеше да си остане във Форуей, или пък да напусне мотела още на следващата заран и да се настани в Холидей Ин, или пък в Рамада Ин — другите две възможности в Ноубълс Кросинг. Всъщност би могъл да отседне в хотелчето на мис Шарлот, която предлагаше стая и закуска. Можеше, естествено, да наеме апартамент, или дори цяла къща. Макар че от време на време щеше да му се налага да пътува по работа до Хюстън, той нямаше никакво намерение да си тръгне от този град, преди да е сигурен, че е направил всичко възможно, за да се сближи със сина си. А и в никакъв случай не би изоставил Лейн, при положение, че съществуваше напълно реалната възможност тя да бъде обвинена в убийството на Кент.

Джони Мак неспокойно кръстосваше из стаята. Чувстваше се нервен, бездействието го убиваше. Тази вечер би могъл да похапне в съседната закусвалня и да отиде на кино след това. Или пък да се закотви в някой от баровете. Зачуди се дали Бууги Баракс все още е най-посещавания бар в града, или старото, долнопробно заведение бе престанало да съществува още преди години. Той често се бе отбивал там заедно с Уили Питърс — много преди да навърши възрастта, позволяваща му да пие алкохол. Собственикът на бара беше старо приятелче на Уили от войната и обикновено не си правеше труда да проверява документите за самоличност на клиентите си.

В ония години Шарън много харесваше Бууги Баракс. Двамата с нея често ходеха там, за да пийнат и да потанцуват. А веднъж дори се изчукаха в мъжката тоалетна, скрити в една от кабинките. Господ да му е на помощ на Уил, който бе наследил гените си от Шарън и от Джони Мак Кейхил — самия Сатана. С тази генетична обремененост момчето лесно можеше да се превърне в пълен нехранимайко и непрокопсаник. Но това не се бе случило. Не още. А двамата му биологични родители на неговата възраст вече бяха поели по пътя към ада.

Джони Мак не знаеше дали изобщо би могъл да направи нещо за Уил, но много се надяваше, че ще успее да го предпази от грешките, които самият той бе допускал. В ония години той изобщо не се интересуваше дали това, което върши, е правилно, пет пари не даваше за чувствата на околните. Единствената му цел бе да оцелее и да намери начин да забрави за самотата си, да притъпи болката от факта, че не е обичан и желан.

По онова време никой от жителите на Ноубълс Кросинг не го бе грижа за Джони Мак Кейхил, а той, на свой ред, им се отплащаше със същото презрително безразличие. Недей да обичаш и няма да бъдеш наранен. Недей да се стремиш към онова, което не можеш да притежаваш, и няма да изпиташ разочарования.

Но Уил не беше като него. И макар че Шарън бе жената, дала му живот, той беше много повече дете на Лейн, отколкото на Шарън. Наетият от него частен детектив бе направил задълбочено проучване на Уил и от доклада му бе видно, че Уил Грейъм не беше малък непрокопсаник с лоши гени. Той беше младеж, отгледан и възпитан от Лейн — интелигентен, ученолюбив и прилежен, атлетичен и, в повечето случаи, учтив, внимателен и благовъзпитан. Като син на Кент и Лейн Грейъм Уил бе получил всички преимущества, което името и положението им в обществото можеха да предложат. Още съвсем малък бе научил кое е отреденото му място в това малко градче, в което той неминуемо е бил възприеман като краля от хълма. Макар винаги да е знаел, че е бил осиновен, той вероятно никога не се е съмнявал в правото си да заеме мястото си на единствен наследник. Също като Кент преди него.

Но как се чувстваше Уил сега? Какво изпитваше сега, когато знаеше истината? Дали унаследената от родителите му непокорност и дръзка самоувереност нямаше да вземе превес и да го вкара в неприятности?

— Не и ако зависи от мен!

Вниманието на Джони Мак бе привлечено от силно почукване по вратата на мотелската му стая. Не очакваше никого. Той грабна ризата си от леглото, където я бе захвърлил, преди да влезе в банята, за да се избръсне за втори път през този ден. Напъха ръце в ръкавите на черната риза и се запъти към вратата. Разкопчаните перлени копчета на ризата проблясваха на приглушената светлина на двете настолни лампи. Погледна през шпионката и веднага отвори вратата.

— Лейн?

— Може ли да вляза?

Лъчите на късното следобедно слънце блестяха зад гърба й и й придаваха неземен, златист ореол. Тя приличаше на златна богиня — истинско видение от мечтите, които толкова дълго се бе мъчил да забрави.

— Нещо не е наред — констатира той и отстъпи встрани, за да я пусне да влезе.

Тя го изчака да затвори вратата и едва тогава отговори.

— Джеймс ми телефонира, за да ми каже, че Уес Стивънс възможно най-скоро ще представи доказателствата за убийството на Кент пред състав от съдебни заседатели. Мисля, че е време да се обадиш на Куин Кортез. Предполагам, че в близките няколко дни ще бъда обвинена в убийството на Кент.

13.

— Влез и седни. — Джони Мак се присегна, за да хване ръката на Лейн, но тя демонстративно се отдръпна назад към затворената врата.

Не смяташе, че може да понесе допира на плътта му. Ако му позволеше да я докосне, сигурно веднага след това щеше да се прекърши и да се хвърли в прегръдките му. След смъртта на Кент единствено силната й воля и дух не й позволяваха да се пречупи и й помагаха да запази разсъдъка си. И макар че изпитваше отчаяна потребност да се облегне на някого и да потърси подкрепа и разбиране, тя си даваше сметка, че този човек не би могъл да бъде Джони Мак. В продължение на много години бе свикнала да разчита единствено на себе си. Сама се грижеше за себе си, сама вземаше всички решения, сама влачеше тежкото бреме на живота. Заради нея самата и заради Уил Лейн трябваше да бъде силна дори и в най-ужасните мигове от живота си. Лили Мей винаги й бе помагала според възможностите си, но нейната подкрепа в трудните и мъчителни дни не можеше да се сравни с присъствието на един силен и благороден мъж. А и нещата се усложняваха допълнително от несигурността, която Лейн изпитваше. След всичко, причинено й от Кент, тя не беше сигурна, че би могла да се довери на Джони Мак, или на който и да било друг мъж.

— Няма как да знаеш със сигурност, че ще бъдеш обвинена — изтъкна Джони Мак. — Десетки хора в този град неведнъж са пожелавали смъртта на Кент. Сигурен съм, че полицията… Забрави за това! За момент забравих, че се намирам в Ноубълс Кросинг, където шефът на полицията е просто пионка в ръцете на мис Едит.

Лейн нервно усукваше дръжката на дамската си чанта, която висеше преметната през рамото й.

— Полицаите събират доказателства от две седмици, но аз дълбоко се съмнявам, че изобщо им е хрумнала мисълта, че всеки друг в този град би могъл да е извършител на това престъпление.

— Което ми подсказва, че Едит не желае да има друг заподозрян. Как смяташ, защо толкова държи да те прати в затвора?

— Може би вярва, че аз наистина съм убила Кент.

— А може би знае кой е истинският убиец и предпочита да стовари вината върху теб.

— Не мога да повярвам, че мис Едит би прикрила убиеца на Кент — възрази Лейн. — В края на краищата, тя му е майка.

— Едит не притежава майчински инстинкти. Отнасяла се е към децата си така, както и към останалите хора в този град — опитвала се е единствено да ги управлява. Мис Едит винаги е правила само онова, което е най-добро за нея самата. И не смятам, че тази ситуация е по-различна.

Лейн кимна в знак на съгласие, а след това си позволи бавно да плъзне поглед по Джони Мак. Веднага забеляза, че ризата му е почти изцяло разкопчана и под нея се вижда тъмната плът на голите му гърди. Беше по-едър и по-широк в раменете, отколкото преди петнадесет години, но изглеждаше все така мускулест и красив. Още от четиринадесетгодишна обичаше да го наблюдава — обикновено седеше пред прозореца и го гледаше как коси моравата и подкастря храстите в градината. През горещите летни месеци той работеше гол до кръста — само с едни отрязани до коленете стари дънки. А тя, подобно на всички останали момичета в града, въздишаше и мечтаеше за ласките на това толкова лошо момче — най-лошото момче, раждало се някога в Ноубълс Кросинг.

Почувства, че я облива гореща вълна. На чувствено желание и копнеж. Не можеше да допусне това. Нито сега. Нито по-късно. Проблемите в живота й бяха предостатъчно, за да прибавя към тях и една връзка с Джони Мак. Връзка, която щеше отново да разбие сърцето й и да й донесе единствено болка и разочарования.

Мисли само за работа, каза си тя. Тук си, за да приемеш предложението му. Да му позволиш да изплати отдавнашния си дълг. Както се изрази Лили Мей, тук си, за да си събереш вересиите. Да си позволи да мисли за Джони Мак като за мъж, когото желае, беше все едно да си играе с огъня. Веднъж вече бе изпепелила сърцето си с огнената си любов към този мъж и не можеше да допусне това да се случи отново.

Погледите им се срещнаха и останаха така само за част от секундата. Въздухът помежду им затрептя от напрежение. Лейн потрепери, изпитала чувството, че той някак си бе успял да я докосне, но веднага след това осъзна, че това е само плод на въображението й.

— Няма ли да седнеш? — Той й посочи единствения стол в стаята.

Лейн седна на стола, а Джони Мак се настани на ръба на леглото. Тя кръстоса глезените на краката си, остави чантата в скута си, преплете пръсти и подпря ръце върху чантата.

— Ще позвъня на Куин и ще го информирам за това развитие на нещата.

— Благодаря ти! Надявам се, разбираш, че не бих била тук… че не бих приела предложението ти да поемеш разходите за адвоката, ако можех да си позволя сама да изплатя хонорара на Куин Кортез.

Каква ирония само! Мъжът, който на времето бе работил като момче за всичко в двора на родителите й, сега имаше повече пари от нея. Ако нещата бяха по-различни, тя щеше да е изключително щастлива заради Джони Мак, щеше да се радва, че е постигнал толкова много в живота си. Той сигурно изпитваше огромно задоволство от факта, че може да се върне в родния си град като богат и преуспял мъж, за да натрие носовете на всички ония, провъзгласили го още от раждането му за безполезно, лошо момче.

— Не е нужно да ми обясняваш каквото и да било — увери я той. — И определено не трябва да ми благодариш. Аз ти дължа живота си. — Той се наведе напред, отпусна ръце между коленете си и преплете пръсти. — А освен това ти дължа и живота на сина си. Не мислиш ли, че размерът на адвокатския хонорар е твърде малка отплата за два спасени живота?

Лейн не можеше да си приписва заслуги за неща, които бе извършила инстинктивно, тласкана единствено от любовта си. Беше спасила него, а след това и сина му, защото, за нея лично, просто не бе съществувал друг избор.

— Има едно нещо, за което искам да се погрижиш — каза му Лейн.

Той вдигна очи и настойчиво се вгледа в нейните.

— Веднага. Само кажи какво е то.

— Не желая Уил да бъде въвлечен в това дело — заяви Лейн. — Не желая господин Кортез да му задава въпроси и да го разстройва. Бъди се отнесе много внимателно с Уил в деня, в който бе убит Кент. Едит вече знае, че Уил не е син на Кент, но, независимо от това, тя все още е силно привързана към него и аз съм сигурна, че ще успее да убеди Бъди и Уес Стивънс, че Уил във всички случаи трябва да бъде защитен.

— И от какво по-точно трябва да защитаваме Уил?

— От необходимостта да преживее отново онзи ден. — Лейн седна на самия край на стола и леко се приведе напред. — По-скоро бих признала, че съм убила Кент, отколкото да допусна Уил да бъде съсипан от… — Можеше ли да се довери на Джони Мак? Не, не още.

— Съсипан от какво? От истината? Но моят опит учи, че лъжите са тези, които ни нараняват.

— Трябва да вървя. Моля те, обади се на господин Кортез и ме информирай за резултата.

Лейн скочи от стола. Чантата й падна на пода. Когато се наведе, за да я вземе, ръката й се сблъска с тази на Джони Мак. Той вдигна чантата; двамата се изправиха едновременно и застанаха един срещу друг. Без да каже нито дума той преметна дръжката на скъпата кожена чанта през рамото й. Ръката му обаче се задържа близо до шията й.

Сърцето й ускори ритъма си. Главата й започна да бучи оглушително от силния приток на кръв. Той беше толкова близо до нея, че тя чувстваше топлината на дъха му, долавяше слабия аромат на афтършейва му, усещаше напрежението на мускулите му.

Неспособна да се помръдне и да избяга, както й диктуваше здравият й разум, Лейн погледна надолу и изведнъж си даде сметка, че телата им почти се докосват. Само веднъж през живота си бе стояла толкова близо до Джони Мак и това беше миг, който щеше да помни до сетния си дъх. Случи се през последното му лято в града. В хангара за лодки край реката. Под една от големите върби на брега. Тогава той осъществи най-съкровените й мечти — наведе се към нея и я целуна. А когато я придърпа по-близо до себе си, тя почувства възбудения му пенис, който пулсираше, притиснат към корема й. Беше готова да се отпусне на земята и да му се отдаде напълно, но в следващия миг той я освободи от прегръдките си и без никакви обяснения си тръгна.

Ако не си беше тръгнал през онази нощ, ако я бе любил на речния бряг, може би не Шарън Хикман, а тя щеше да зачене детето му.

Джони Мак хвана брадичката й и леко я повдигна, принуждавайки я да го погледне. Не ми причинявай това, безмълвно се примоли тя. Бяха ми нужни петнадесет години, за да престана да те обичам. Не ме карай да се влюбвам отново. Не ме принуждавай пак да те обичам.

Хипнотизирана от смъртоносния му мъжки чар, Лейн изобщо не възрази, когато той я обгърна през кръста с едната си ръка. А когато другата му ръка се спря на врата й, той едва-едва я побутна напред и гърдите й се опряха в него. Дясната й ръка сякаш се задвижи сама — Лейн се видя да я вдига и да поставя длан върху голата плът на гърдите му. Какво ставаше с нея? Та тя съвсем убедено вярваше, че е неспособна да реагира по този начин на едно мъжко докосване.

Обхвана я странно чувство за нереалност. Това беше мечта. Една лелеяна през годините, неосъществена мечта. Мечта, родена преди много години, когато тя беше млада, наивна и доверчива. И изгаряща от нетърпение да усети насладата от секса с мъжа, когото обичаше.

Тази мечта обаче бе попарена и унищожена по най-брутален начин. Както и много от другите й мечти. Всичките те бяха потъпкани от реалността. Унищожени след заминаването на Джони Мак, предпочел да изчезне от живота й завинаги. Смазани от безчувствеността на Кент, която с годините бе прераснала в жестокост.

— Лейн — прошепна името й той. Гласът му прозвуча тихо, гърлено и страстно.

Цялото й тяло потрепери, от дълбините на душата й се надигна сладостно очакване. За разрешение ли ме моли, трескаво си помисли тя. А може би просто я предупреждаваше?

В мига, в който устните му докоснаха нейните, Лейн се подготви за жестоката, нараняваща бруталност, с която бе свикнала след съжителството си с Кент. Само че този път нямаше настоятелност, нямаше болка и властна сила.

Спомни си, нашепваше душата й, спомни си целувките на Джони Мак. Тя въздъхна — от сладкия спомен и от удоволствието на настоящия миг. Устните му бяха топли и влажни; те я галеха бавно и чувствено, с обиграност, от която й спираше дъхът. Устните му я докосваха и милваха, възбуждаха я, обещаваха още изкушения. Нежно. Търпеливо. Едва, когато тя леко разтвори устни, за да изпусне въздишката на задоволство, зародила се в душата й, езикът му намери пътя си към по-интимни и чувствени кътчета.

Всяка разумна мисъл напусна Лейн и цялото й същество бе завладяно от копнеж, на какъвто не можеше да устои. Тя искаше още. О, боже, имаше нужда от още много ласки и обич…

Стегнатото му и сгорещено тяло, което усещаше под дланите на ръцете си, я вълнуваше по начин, по който не бе смятала за възможно. Не и след като Кент я бе измъчвал и унижавал години наред. А когато Джони Мак плъзна ръце надолу по тялото й и я притисна силно към себе си, Лейн просто не можа да овладее инстинктивния ответ на тялото си. Почувства силната влага на възбудата, изпита разтърсващата болка, която единствено сексът можеше да облекчи.

— Искам да те любя — прошепна й той, притиснал устни към ухото й. — Преди петнадесет години отказах и на двама ни това, което искахме най-много, но ние вече не сме същите. Не сме децата, които бяхме тогава. Ако това е, което желаеш…

Защо му трябваше да говори? Защо просто не я бе отвел до леглото, защо не я бе любил без много приказки? Той искаше тя да вземе решението. Искаше да я люби, но държеше да й даде право на избор.

— Много си добър — заяви Лейн и изви тяло, опитвайки се да се освободи от прегръдката му. — Тази обиграност несъмнено е резултат от богатия ти опит, нали?

Той я пусна веднага, но остана все така близо до нея. Погледна я право в очите и видя блясъка на обхваналия я гняв. Имаше и още нещо. Съжаление?

— Когато нещо, случващо се между един мъж и една жена, е правилно, тогава няма никакво значение колко други връзки са имали те преди това. Или поне така би трябвало да бъде.

Лейн знаеше, че той не е тъгувал по нея през всичките тези години и определено не е водил монашески живот. Тя обаче бе тъгувала и вехнала по него. Година след година. Докато накрая го намрази. Не се беше любила с мъж от деня, в който поиска развод от Кент; не желаеше връзка с никой друг мъж. Изпитала бе огромно облекчение само при мисълта, че никога повече няма да й се налага да допуска Кент, или който и да било друг мъж, близо до себе си.

— И колко пъти си имал усещането, че случващото се между теб и някоя жена е правилно? — попита Лейн.

Той я изгледа, така сякаш отговорът на този въпрос беше повече от очевиден.

— Изпитвал съм наслада всеки път, когато съм се любил с жена. Било ми е добре. Забавно. Вълнуващо.

Точно както си мислеше. Жребецът си оставаше жребец. Ако сега му се отдадеше, щеше да се изложи на голям риск, защото сигурно щеше да се влюби в него отново. А за него тя щеше да бъде само поредното лесно завоевание. Мисълта, че може да се превърне в една от многото креватни партньорки на Джони Мак Кейхил, изобщо не й се понрави.

— Трябва да тръгвам — изрече тя, но краката й отказваха да й се подчинят и продължаваше да стои като закована непосредствено пред мъжа, от когото искаше да избяга.

— М-м-м… — той кимна с глава.

— Моля те, обади ми се, след като разговаряш с господин Кортез.

Той кимна отново.

Лейн успя най-после да застави краката си да се раздвижат и се запъти към вратата. Отвори я, спря се, завъртя се към него и додаде:

— Ако наистина искаш да бъдеш баща на Уил, ще ти помогна. Няма да е лесно и не мога да ти гарантирам, че някога ще те приеме в живота си. Той обаче има нужда да разбере, че истинският му баща е по-добър човек от Кент Грейъм.

— Благодаря, Лейн.

— Недей да ми благодариш. Рано е още. — Тя успя да изобрази нещо като усмивка на лицето си. — А ще те предупредя още сега. Ако някога нараниш това момче, ще те накарам да съжаляваш, че си решил да се върнеш в Ноубълс Кросинг.

— Приличаш на тигрица, която защищава малкото си — отбеляза Джони Мак.

— Да, такава съм. И ако подозираш, че съм убила Кент, за да защитя Уил, искам да ти кажа, че подозренията ти съвсем не са лишени от основание. Защото със сигурност щях да го направя. Само че някой ме изпревари.

— Иска ми се аз да бях този някой. Иска ми се още преди много години да бях прекършил шибания му врат. Преди да успее да се докопа до теб.

Лейн не можеше повече да се преструва — и несигурната усмивка, и демонстрираният кураж бяха повече от престорени. Съзнаваше, че ако не тръгне веднага, сигурно ще се разпадне пред очите на Джони Мак. И, също като Хъмпти Дъмпти[1], никога повече нямаше да може да възвърне целостта си.

— Обади се по телефона, ако решиш да дойдеш до къщата — каза Лейн. — А аз ще се постарая Уил да си бъде у дома.

Тя забързано излезе навън и изобщо не разбра, че Джони Мак върви след нея. Едва, когато чу стъпките му, Лейн се спря и погледна през рамо. Той също спря. Приличаше на човек, който има да й каже още нещо.

— Какво има? — попита го.

— Сексът е бил много неща за мен, но никога не е бил съвършен. Защото нито веднъж не повярвах, че жената, с която го правя, е най-подходящата, най-съвършената жена за мен.

— О!

— Просто исках да го знаеш. — Той се обърна и се прибра в мотелската си стая.

Когато затвори вратата след себе си, Лейн пое дълбоко дъх и се затича към колата си. Не мисли за онова, което ти каза, строго си напомни тя. Ако смяташ, че ти си жената, с която сексът би бил съвършен, ако се надяваш, че ти си единствената подходяща жена за него, значи си пълна глупачка. Да се любиш с Джони Мак би било грешка. Както за теб, така и за него.

Но, мили Боже, щеше да е толкова хубаво… Щеше да е прекрасно!

Джони Мак се облегна назад в удобния шезлонг от ковано желязо, и се загледа в сина си, който лудуваше в далечния край на басейна с две от приятелчетата си. Джордж Маркъм Трети и Тиъдър Тед Ъптън Четвърти. И двете момчета бяха синове на родители от Магнолия авеню. А Уил беше един от тях — аристократ до мозъка на костите, въпреки съмнителния си произход. Може би не беше нужно много, за да може човек да се държи като аристократ със синя кръв — достатъчно бе само да бъде отгледан като неразделна част от привилегированото малцинство.

В далечните, отдавна отминали дни, когато работеше като помощник на градинаря, той често бе чувал писъците, кикота и дръзките смехове, долитащи иззад оградата на плувния басейн в имението Ноубъл. И винаги се бе питал какво ли е чувството да бъдеш един от приятелите на Лейн и да прекарваш всеки ден в игри и закачки край басейна.

Когато започна работа в дома на Бил Ноубъл, Джони Мак беше шестнадесетгодишен и живееше почти без пари — като се изключат случаите, в които Уили печелеше на карти, а това не се случваше често. През това първо лято, късно надвечер, когато всички деца се прибираха по домовете си, а членовете на семейство Ноубъл се събираха в елегантната си трапезария, за да вечерят, той се промъкваше в района на басейна с надеждата, че Лили Мей все още не е изчистила след следобедните гости. Понякога намираше половин сандвич, недокосната бисквита или пък остатъци от чипс по чиниите. Често заварваше и полупълни чаши с кола или чай, силно разредени от разтопилите се вече кубчета лед. По онова време не мислеше, че извършва кражба като си хапва от остатъците, които прислугата щеше да изхвърли на боклука. Освен това подозираше, че Лили Мей съвсем съзнателно отлагаше чистенето за по-късно, защото знаеше, че без тези трохи от трапезата на семейство Ноубъл той почти всяка вечер би си лягал гладен. Но тя знаеше и още нещо — че той никога не би приел подаяние от нея.

Всичко това се бе случило преди двадесет години и преди цял един живот, изпълнен със съжаления и угризения. Джони Мак си напомни, че в деня, в който бе напуснал Ноубълс Кросинг, той бе оставил зад себе си и онова буйно, вечно сърдито и необуздано младо момче. Същият онзи ден, в който бе казал на Лейн, че не може да я вземе със себе си. От тогава насам бе преуспял в живота, натрупал бе пари и богатство, но някъде дълбоко в душата му и до ден-днешен продължаваше да живее онзи сърдит и постоянно гладен тийнейджър. Част от него все още изпитваше глад и ярост и се измъчваше от съзнанието, че не е достатъчно добър, за да целува хубавите малки крака на Лейн Ноубъл.

Той погледна надолу към земята и зърна десет червени нокътя, спрели точно до шезлонга му. Десет пръста. Два плажни сандала. Вдигна леко поглед и зърна два идеално оформени прасеца. Червената, рядка като рибарска мрежа, плетена роба достигаше до средата на бедрата й, но кройката й бе такава, че не оставяше почти нищо скрито, което да провокира въображението му. Прилепналият към тялото й червен бански костюм с дълбоко изрязан гръб подчертаваше съблазнително всяка извивка от съвършеното й тяло. Цялата му мъжка същност реагира мигновено на съблазнителната женска фигура, застанала до него.

Лейн стоеше над него, стиснала по чаша леден чай във всяка ръка.

— Помислих си, че може да си жаден. Лили Мей току-що приготви кана пресен чай.

Джони Мак се изправи до седнало положение и протегна ръка към една от чашите.

— Благодаря.

Тя кимна по посока на трите момчета, които лудуваха в басейна.

— Уил като че ли наистина се забавлява. След смъртта на Кент го виждам за пръв път да се смее от сърце. — Лейн седна на един стол от ковано желязо, който, заедно с малката масичка пред него, бе скрит от слънцето от огромен плажен чадър. — Все още ли те отбягва?

— А ти как мислиш?

— Съжалявам. Надявах се, че ще започне поне да разговаря с теб, без да се налага аз постоянно да го подтиквам към това. — Лейн поднесе чашата към устните си и отпи от студения чай.

— Той ме избягва много успешно, независимо от факта, че вече почти цяла седмица ви посещавам всеки ден. Очевидно е твърдо решен да се преструва, че аз просто не съществувам.

— Предупредих те, че няма да е лесно да го спечелиш.

Лейн остави чашата си на масата и взе от там едно шише с плажно масло. Сложи малко от него на ръката си, а след това внимателно намаза носа си. Джони Мак отбеляза, че носът и раменете й все още се покриваха с лунички от слънцето, но останалата част от тялото й бе равномерно и приятно загоряла. В много отношения тя си оставаше сладкото малко момиченце, което, също като баща си, бе проявило уважение и доброта към него. Но едновременно с това Лейн се бе превърнала в жена, която той не познаваше. Дали и тя го възприемаше по същия начин — като стар приятел, превърнал се в непознат?

— От другата седмица Уил тръгва отново на училище — каза Лейн. — Не смея да си помисля какво би могъл да чуе от другите деца. В края на краищата, баща му бе убит преди три седмици и съществува напълно реалната възможност майка му да бъде арестувана като извършителка на това престъпление.

— Той е силен. Може да се справи с някоя и друга недоброжелателна забележка. — Джони Мак изгълта почти половината от чая си, а след това остави чашата си на масата, редом с чашата на Лейн.

— Боя се, че може да реши да се справя с досадниците по начина, по който ти го правеше преди години. Подобни конфликти при теб винаги завършваха с бой и юмруци. — Лейн въздъхна. — Хрумна ми дори да го изпратя на училище в друг град, но искрено се съмнявам, че ще се съгласи да замине. Няма да пожелае да ме остави сама. А ако трябва да бъда честна, и аз не мога да понеса мисълта за раздяла с него. Ако бъда осъдена за убийството на Кент и изпратена в затвора, просто не зная…

— Куин вече ти обясни, че дори и да те изправят пред съда, малко вероятно е да бъдеш обвинена в нещо по-сериозно от непредумишлено убийство. — Джони Мак се излегна на шезлонга и изпружи напред дългите си крака. — Полицията не разполага с достатъчно доказателства. А и всичките им улики са косвени. Освен това, ако този съдебен състав от съдебни заседатели прояви глупостта да те осъди, ние ще продължим със собственото си разследване и неминуемо ще открием истинския убиец на Кент. Наетият от мен частен детектив пристигна в Ноубълс Кросинг преди четири дни и вече се е заел с издирването на други заподозрени. Ако има поне един човек, който е разполагал не само с мотив, но и с възможност да убие Кент, Уайът Фостър ще го намери.

— Ще похарчиш цяло състояние, докато се опитваш да докажеш невинността ми.

Въпреки слънчевите очи, които закриваха очите й, Джони Мак беше сигурен, че тя гледа право в него. Тялото й леко се наведе към него.

— И без друго имам цяло състояние — отвърна той.

— Да, така е. — Лейн въздъхна дълбоко. — Не мисля, че някой от нас двамата някога си е представял, че ще дойде денят, в който ти ще се превърнеш в мой благодетел, а аз в благотворителна кауза за теб.

Преди да успее да й отговори, тя се изправи, съблече робата си и се затича към басейна. Джони Мак изпита болезнена възбуда само, докато я наблюдаваше как се движи — полюляването на закръглените й бедра, примамливото движение на сочната й гръд, извивката на тънкото кръстче… Няколкото часа, които прекарваше с нея всеки ден, се бяха превърнали в мъчение. Тя беше единствената жена в целия му живот, която бе желал с отчаяна настойчивост, но никога не бе имал. В младостта си бе задоволявал този свой копнеж, преспивайки с други жени. С много други жени. Но дори и тогава сексът с другите жени не можеше да притъпи желанието му да притежава Лейн. А сега не бе имал връзка с друга жена от деня, в който бе пристигнал в Ноубълс Кросинг, и стремежът му да убеди Лейн да стане негова любовница започваше да се превръща в маниакално обсебване.

Дали гърдите й наистина бяха толкова закръглени и сочни, колкото изглеждаха? Дали зърната й бяха големи и тъмни, или малки и розови? Дали беше гъсто окосмена между краката? Дали косъмчетата по венериния й хълм бяха къдрави? Щеше ли да успее да я извиси до оргазъм само с ласките на пръстите си и нежния допир на устните си? Дали викаше по време на оргазъм, или тихичко стенеше? Щеше ли да извика името му на глас, или щеше да го прошепне едва-едва?

— Мис Лейн, търсят те по телефона. — Лили Мей излезе в задния двор през вратата на кухнята и извика на Лейн само миг преди тя да скочи в басейна.

— Кой е?

Лили Мей подаде на Лейн преносимия телефон и остана отстрани, за да изчака края на разговора. В сивите й, уморени очи се четеше тревога.

— Джеймс Уеър е.

Джони Мак веднага скочи от шезлонга, застана зад Лейн, която тъкмо поднасяше слушалката към ухото си, и сложи ръка на рамото й. Тя потрепна — едва доловима тръпка премина по цялото й тяло.

— Здравей, Джеймс.

Джони Мак се приближи още малко и сведе глава. Лейн отдръпна леко слушалката от ухото си, за да може и той да чуе какво ще й каже Джеймс.

— Лейн, обаждам се, за да те предупредя — рече Джеймс. — Съставът от съдебни заседатели е повдигнал срещу теб обвинение в убийство по непредпазливост. Сега е моментът онзи дяволски добър адвокат, нает от твоя приятел, да поеме случая от мен. Бъди ще дойде да те арестува днес след обяд.

— Да, разбирам. Благодаря ти, Джеймс.

— Ужасно съжалявам за всичко това. Не смятам, че си убила Кент, но… както прекрасно знаеш, никой в този град не ме слуша. Иска ми се да можех да направя нещо, за да ти помогна. Иска ми се… по дяволите, иска ми се да не ме беше толкова страх от жена ми.

— Всичко е наред. Много ти благодаря, че се обади да ме предупредиш.

Джони Мак взе слушалката от ръката й и я подхвърли на шезлонга. Лейн лекичко залитна към него. Без да се поколебае нито за миг, той я прегърна през кръста, за да я подкрепи.

— Какво точно те предупреди той? — попита Лили Мей.

— Обвинена съм в убийството на Кент.

Уил излезе от басейна и загърна една хавлия около раменете си.

— Какво става?

Лейн се притискаше силно към Джони Мак.

— Уил ще бъде ужасно разстроен от всичко това.

— По дяволите, Лейн, веднъж поне помисли за себе си — сгълча я Джони Мак.

— Мамо? — Уил се спря на няколко крачки от нея, приковал поглед върху ръката на Джони Мак, обгърнала кръста на Лейн.

— Съставът от съдебни заседатели е обвинил майка ти в убийство — информира го Джони Мак. — Заради нея всички ние трябва да запазим спокойствие и да насочим усилията си към измъкването й от тази каша. Сега, Уил, е важно да се държиш като мъж, а не като някое капризно хлапе. Можеш ли да го направиш? Можеш ли да проявиш мъжеството, което майка ти е възпитала у тебе?

[1] Персонаж от детска песничка; яйце, което паднало от една стена, счупило се и никой повече не могъл да му възвърне целостта. — Б.пр. ↑

14.

Глен Манис отпи жадно от бирата си Милър лайт и намести дебелия си задник в старото кресло. Взе дистанционното за телевизора и се оригна шумно. Докато прещракваше каналите, търсейки някое интересно спортно състезание или предаване, посветено на любимите му лов и риболов, той от време на време поглеждаше през рамо, за да види дали Джаки вече е излязла от банята. Тя бе оставила вратата открехната и през пролуката се виждаше част от душ кабината. Джаки обичаше да се прави на секси и да си въобразява, че той пощурява от страст всеки път щом зърне мокрото й тяло, излизащо изпод душа. Не би могъл да каже, че кокалестото й тяло го възбужда чак толкова, но виж, онова, което Джаки постигаше с опитната си уста, определено го караше да полудява.

Вече повече от година се виждаше с Джаки и понякога дори си мислеше, че би могъл да я помоли да се омъжи за него. В края на краищата, и двамата не бяха в първа младост, а и той едва ли щеше да си намери по-свястна жена от Джаки, щом не бе успял да го направи досега. Освен това Глен определено предпочиташе да си вземе грозна и кокалеста, но добра в леглото съпруга, отколкото някоя студена като лед красавица.

Джаки не беше красавица. Но и той не беше по стока. В училище всички се подиграваха на несръчния, тъп дебелак, с когото не иска да излезе нито едно момиче. А Джаки беше едно ококорено, тънко като върлина момиче, което никой мъж не би погледнал втори път. Когато стана на шестнадесет години Джаки измисли начин да привлича вниманието на мъжете. Изруси до бяло косата си, започна да слага подплънки в сутиена си, спря да носи бельо и взе да работи с уста. Съвсем скоро всеки мъж в града вече знаеше къде да отиде за една добра свирка.

В ония години Глен не проявяваше романтичен интерес към Джаки. Тогава правеше и невъзможното, за да накара едно друго момиче да го забележи. И това момиче беше Шарън Хикман. Тя, за разлика от Джаки, беше хубавица — с големи гърди, сладко дупенце и личице като на филмова звезда. Освен това беше чувал, че няма нещо, което Шарън да не е готова да направи, за да ощастливи мъжа, с когото е избрала да се чука. Но, като се изключи Джони Мак Кейхил, който се бе подписал почти върху всяко женско тяло в града, единствените други момчета, на които Шарън обръщаше някакво внимание, бяха богаташките синчета от района на привилегированите.

Но момичето, на което бе посветил най-хубавите си мечти, момичето, за което бе фантазирал през всичките си тийнейджърски години, беше едно от най-недостижимите в града. Мери Марта Грейъм. Ангелът. Той беше убеден, че не познава по-красиво момиче от нея. Дори и Шарън Хикман не можеше да се мери с нея. Само че, доколкото му беше известно, единственото момче, с което Мери Марта излизаше през онези години, беше Бъди Лоулър.

Внезапно думите, долетели от телевизионния екран, върнаха Глен обратно в настоящето. Той рязко се изправи на стола и усили звука. Добре ли беше чул? Пресвети боже! Целият град от известно време очакваше да чуе тази новина и ето че най-накрая я обявяваха официално.

— Днес следобед началникът на полицията Бъди Лоулър арестува Лейн Ноубъл по обвинение в убийството на бившия й съпруг, местния бизнесмен Кент Грейъм. — Репортерът продължи да говори, а на екрана показаха репортаж, на който Лейн, с оковани в белезници ръце, тъкмо влизаше в полицейския участък. Бъди я държеше за ръката малко над лакътя и я насочваше сред тълпата. Двама високи и тъмнокоси мъже вървяха плътно зад тях, сякаш бяха там, за да охраняват Лейн.

— Проклет да съм! — възкликна Глен. — Та това там е самият Джони Мак Кейхил. Приказките, който се разправят из града, май ще се окажат истина. Той като че ли е твърдо решен да остане в Ноубълс Кросинг.

Когато репортажът свърши и Лейн изчезна в сградата на полицейския участък, телевизионният говорител продължи да разисква най-големия скандал в Ноубълс Кросинг през последните петдесет години.

— Госпожа Грейъм ще бъде представлявана в съда от известния адвокат по наказателно право Куин Кортез, който, според осведомени източници, пристигнал днес след обяд с частния си самолет от Хюстън. Както повечето от вас вероятно помнят, господин Кортез си спечели име на един от най-добрите адвокати в страната преди шест години, когато, като млад адвокат, завършил юридическия факултет само преди година, бе избран от латиноамериканския певец Пако Урбано, за да го защитава в сензационното дело за убийството на приятелката му. Въпреки всички доказателства срещу Урбано, Кортез успя да убеди съдебните заседатели, че испаноезичният певец е невинен. Господин Кортез се ползва със славата — твърде позорна по мнението на някои — на адвокат, който никога не е губил дело в съда.

Пауза, колкото да си поеме дъх, и гласът от телевизора продължи:

— Що се отнася до другия мъж, забелязан близо до госпожа Грейъм, това е бившият жител на Ноубълс Кросинг, Джони Мак Кейхил. От бюрото на Си Би Ес в Хюстън научихме, че Кейхил в момента е богат предприемач, мултимилионер, добре известен сред обществото в Хюстън както като щедър филантроп, така и като безмилостна бизнес акула, с изключителен нюх към развитието на печеливши предприятия.

Глен се ококори. Заслуша се с непресекващ интерес.

— Някои от зрителите сигурно вече се питат каква е връзката между Кейхил и делото за убийството на Грейъм. Жителите на Ноубълс Кросинг, които познават Кейхил още от детските му години, си задават и друг, още по-интересен въпрос: Каква е връзката на Кейхил с госпожа Грейъм и колко лични са отношенията помежду им.

— Е, проклет да съм! — възкликна високо Глен. — Ама ако и това не е ритник в слабините! Журналистите сега направо ще побеснеят.

— Какво си мърмориш там? — Джаки, загърната само с една кърпа, стоеше пред банята, поставила едната си ръка на вратата, а другата върху мършавия си таз.

— Ела тук, сладурче. — Глен й махна с дебелата си и отпусната ръка. — Няма да повярваш какво става. Току-що са арестували Лейн за убийството на Кент и…

— Това не е никаква новина. Целият град очаква това да се случи от деня, в който Уес Стивънс представи доказателствата пред съдебните заседатели. — Джаки пристъпи във всекидневната. На лицето й грееше подканяща усмивка. — Повечето хора в града смятат, че Лейн няма никакъв шанс. Убедени са, че ще бъде осъдена без значение дали наистина е убила Кент. По всичко личи, че мис Едит държи да я смачка.

— Е, този път мис Едит може и да не получи онова, което си е наумила.

— Защо смяташ така? — Джаки се тръсна в скута на Глен и обви ръка около дебелия му врат.

Глен се поразмърда в креслото, за да се нагласи така, че голият задник на Джаки да бъде точно над члена му. Току-виж се възбудил ако тя позавърти дупе няколко пъти. Ако пък не се получи по този начин, ще се остави на милостта на опитните й пръсти, които обикновено успяваха да го докарат до нужното положение.

— По всичко личи, че Лейн си е осигурила високоплатен и опитен адвокат.

— И кой е той? — Джаки разхлаби кърпата, която бе завързала около себе си я остави да се свлече до кръста й.

Глен за нищо на света не би наранил чувствата на Джаки и затова предпочете да не й казва, че циците й, с размери на яйца на очи, по никакъв начин не можеха да му помогнат да се възбуди.

— Куин Кортез, ето кой!

— Куин Кортез? Той със сигурност ще й струва много пари. Хонорарът на този човек трябва да е поне милион долара за дело за убийство като това.

— Е, Лейн е богата, нали така? А ако случайно остане без пари, Джони Мак веднага ще й се притече на помощ. Току-що съобщиха по телевизията, че нашето лошо момче спечелило цяло състояние в Тексас.

— Браво на Джони Мак! Ще кажа браво и на всеки друг човечец от тази страна на река Чикасоу, ако намери начин, за да забогатее. — Тя близна ухото на Глен и описа цяла окръжност с влажния си език. — Искаш ли да споделя с теб една моя тайна? Измислих начин да спечеля за нас едно малко състояние. — Джаки се надигна достатъчно, за да измъкне кърпата и да я захвърли на пода. — Как ще ти се отрази един меден месец във Вегас с два милиона долара в джоба?

Глен разкопча ципа на панталона си, сграбчи ръката на Джаки и я пъхна в боксерките си.

— За какво говориш? По какъв начин двамата с теб можем да се докопаме до два милиона долара?

Тя обхвана пениса му и започна да го гали с бавни, отработени движения, които скоро изтръгнаха приглушен стон от устата на Глен.

— Няма да ти казвам засега, ти сам ще разбереш. Съвсем случайно научих нещо, което определени хора биха искали да запазят в тайна, а пък аз съм повече от сигурна, че същите тези хора ще ми платят на драго сърце, за да са сигурни, че ще си държа устата затворена.

— Това се нарича изнудване, Джаки Джей.

— Точно така, скъпи! Изнудване, което може да ме направи богата.

— Защо не можеш да измъкнеш мама от затвора още тази вечер? — Уил яростно се взираше в баща си. — Мислех си, че имаш намерение да й помогнеш.

Джони Мак се чувстваше също толкова безпомощен колкото и Уил. Полудяваше от гняв при мисълта, че Лейн ще прекара дори една нощ зад решетките. По дяволите, нямаше ли справедливост на този свят! Мястото на жена като Лейн не беше зад решетките на затвора. По дяволите, та дори и да беше убила Кент — а той вече вярваше, че не го е сторила, — тя не трябваше да бъде третирана като криминален престъпник. Не трябваше да й вземат отпечатъци. Да я снимат. Да я разпитват. Тъкмо обратното! Трябваше да й връчат медал, да я наградят, че е отървала света от гадина като Кент Грейъм.

— Готов съм да направя всичко, за да помогна на майка ти.

— Отстрани не изглежда точно така — обвини го Уил.

— Значи не гледаш добре — обади се Куин Кортез. — Баща ти ме нае да защитавам Лейн и…

— Той не ми е баща! Не е заслужил правото да бъде част от живота ни — моя и на мама.

Бузите на Уил пламнаха. В очите му проблесна влага. Джони Мак си даде сметка, че момчето едва сдържа сълзите си и смело се опитва да се пребори с тях, за да не се разплаче пред него и Куин. Никога до този момент Джони Мак не бе мислил за себе си като за баща, но сега с цялото си същество копнееше да сграбчи Уил, да го притисне силно към себе си и да намери начин да го накара да повярва, че всичко ще се оправи.

— Не се интересувам от проблемите между теб и Джони Мак. Това е нещо, което вие двамата трябва да разрешите — заяви Куин. — Исках обаче да подчертая две неща, за да ти обясня, че твоят… че Джони Мак действително помага на Лейн. И тези две неща са следните: Първо, той плаща хонорара ми, а повярвай ми, аз не взимам евтино. И второ, аз съм най-добрият в бранша и ако има някой, който да успее да оправдае майка ти напълно пред съда, този някой съм аз и Джони Мак го знае.

— Само защото егото ти е голямо колкото целия щат Тексас, не означава, че ще успееш да измъкнеш мама без присъда. — Притиснал здраво стиснати юмруци към бедрата си, Уил яростно се взираше в Куин, сякаш го предизвикваше да му възрази.

Куин погледна към Джони Мак и ъгълчетата на устните му се разтегнаха в едва забележима усмивка.

— Това хлапе наистина е твое. Няма спор по въпроса. Не само че изглежда точно като теб, ами и се държи по същия противен начин.

Джони Мак, опитвайки се да не поглежда към сина си, кимна в знак на съгласие с констатацията на Куин. Без да изрече и дума повече, Уил изхвърча от стаята, прекоси антрето и хукна нагоре по стълбите. Куин само сви рамене.

Лили Мей внесе сребърен кафеник и две чаши за кафе. Огледа стаята и попита:

— Къде е Уил?

— Качи се в стаята си — посочи Джони Мак.

— Вие двамата пак ли се скарахте? — Тя остави подноса на бюрото.

— Нищо сериозно. — Джони Мак се приближи, наля кафе в двете чаши и взе едната. — Уил е разстроен заради ареста на Лейн. Иска му се да хвърли вината за случилото се върху някого и аз просто случайно се оказах най-удобната за целта мишена.

Лили Мей взе втората чаша и я занесе на Куин.

— Ще можете ли още утре сутринта да измъкнете Лейн от затвора?

— Ще бъде свободна да си тръгне веднага щом съдията определи гаранцията. Но по всичко личи, че тази вечер съдията просто не може да бъде открит, което означава, че не ни остава нищо друго, освен да чакаме.

— Съдия Харпър е стар приятел на Едит — изплю с омраза името на жената Лили Мей.

— А също така и съдия Гилс, и съдия Уелч. — Джони Мак прекрасно знаеше как стават нещата в този град. Щеше да бъде истинско чудо, ако на Лейн бъде осигурен справедлив процес, но въпреки това не съществуваше начин да се докаже, че Едит Уеър използва всички сили и средства, цялото си влияние и авторитет, за да е сигурна, че Лейн няма да има никакъв шанс пред съда.

— И друг път ми се е налагало да се справям с подобни ситуации — увери ги Куин. — Ако Уес Стивънс не разполага с други доказателства срещу Лейн, освен тези, за които вече знаем, мисля, че ще успея да убедя съдебните заседатели, че вината на Лейн не може да бъде доказана по безспорен начин.

— Няма да позволя това момиче да отиде в затвора. — Лили Мей хвърли бърз поглед по посока на Джони Мак. — По-скоро ще призная, че аз съм убила Кент, отколкото да допусна това да се случи.

— Вие ли го убихте, госпожо Хикман? — заинтересува се Куин.

— Какво? — Лили Мей рязко се завъртя. Очите й се разшириха от изненада, ръцете й започнаха неудържимо да треперят.

— Вие имате почти същите основания да убиете Кент, каквито се приписват и на Лейн. — Куин поднесе чашата към устните си и отпи от гъстото, ароматно кафе. — Уил е ваш внук. Бихте направила всичко, за да го защитите. Също като Лейн. Прав ли съм?

— Прав сте. Бих направила всичко… и все още съм готова на това. — Лили Мей вирна предизвикателно брадичка и погледна Куин право в очите. — Ако с това ще помогнете на мис Лейн, аз искам да ме изправите на свидетелската скамейка, за да покажете на онези съдебни заседатели, че и аз, също като нея, съм могла да грабна онази бейзболна бухалка и да светя маслото на Кент.

Джони Мак постави ръка на рамото на Лили Мей.

— Зная, че Лейн ще оцени това, което се опитваш да направиш, но ти не си убила Кент и…

— Откъде знаеш, че не съм го направила? — С тези думи Лили Мей се обърна и излезе от кабинета.

— Какво според теб означава това? — попита Куин.

— Не съм сигурен.

— Смяташ ли, че възрастната жена е могла да го извърши?

— В този момент не мога да съм сигурен в каквото и да било — призна Джони Мак. — Зная само, че на горния етаж — той кимна с глава към тавана на стаята — имам син, който ме мрази. А в другия край на града, в градския затвор, се намира жената, която изцяло зависи от мен.

Бъди съблече подгизналата от пот риза и я захвърли на пода. След това разкопча ципа на панталона си. Беше много гореща нощ, мамка му! Влажна и знойна. Добър знак, че скоро ще завали. Точно от дъжд имаха нужда, за да се поразхладят малко.

А той самият имаше нужда от студена бира и здрав сън. Беше прекарал един дяволски труден и изтощителен ден. Вече повече от седмица се приготвяше за него, каляваше нервите си за момента, в който ще трябва да прочете правата на Лейн и да я арестува. Днес след обяд в къщата на семейство Ноубъл в един момент си бе помислил, че Джони Мак ще скочи отгоре му. Ако погледите можеха да убиват, Бъди отдавна вече да е мъртвец. Мисълта, че човекът, когото той на времето се бе опитал да убие, сега беше богат и влиятелен мъж, го изпълваше с неподправен страх. А арестът на Лейн само увеличаваше броя на престъпленията му срещу Джони Мак.

Всеки човек обаче правеше онова, което трябва. Да арестува Лейн беше част от работата му. Вярно, че можеше да изпрати някой от заместниците си, но той бе убеден, че дължи на Лейн поне това — да я арестува лично.

Бъди почеса рошавите си гърди, излезе от спалнята, прекоси коридора и влезе в кухнята. От всекидневната влизаше достатъчно светлина и Бъди дори не си направи труда да запали флуоресцентното осветление в кухнята. Отвори хладилника, взе си бутилка бира Будвайзер и я отвори. Отпи дълга и освежителна глътка и започна да рови из шкафовете, опитвайки се да открие някаква консерва, която да си притопли в микровълновата фурна. Намери една кутия с консервирани спагети с кюфтета, а след това започна да тършува из едно от чекмеджетата за отварачка.

Той харесваше Лейн. Винаги я бе харесвал. Даже и когато бяха деца. И как би могъл човек да не я харесва? Лейн беше добра жена, която се омъжи за един изключително лош човек и съсипа целия си живот. Бъди изпитваше съжаление към нея, но какво би могъл да стори? Не можеше да тръгне срещу мис Едит. Не можеше да застраши авторитета, който си бе изградил в града. Щом Едит Уеър искаше Лейн да бъде съдена за убийството на Кент, значи така трябваше да стане.

Бъди искрено се надяваше, че Куин Кортез наистина ще се окаже толкова добър, колкото се говореше. Ако репутацията му отговаря на истината, то Лейн щеше да бъде оправдана и освободена, макар че повечето от гражданите в Ноубълс Кросинг щяха да продължат да вярват, че е виновна. След това той щеше да направи изявление, че полицейският участък ще продължи разследването в търсене на други заподозрени, но, в крайна сметка, щеше да се погрижи убийството на Кент да остане поредното неразкрито от полицията престъпление.

Бъди намери отварачка и тъкмо я вадеше от чекмеджето, когато чу няколко забързани почуквания на задната врата на къщата му. Кой ли беше, по дяволите? Часът беше почти единадесет и половина.

Той се приближи до вратата, погледна пред стъклото и видя неясна женска фигура. Какво, по дяволите, правеше тази жена на прага му? Отключи и отвори вратата. Едит Уеър нахлу в къщата и затръшна вратата след себе си.

— Когато ми каза, че зная къде живееш, ти изтъкна, че мога да те посетя, когато реша да довършим започнатото преди няколко дни. — Тя прокара отрупаната си с пръстени ръка по гърдите му — започна от врата и се спря чак на пъпа му. — Е, днешният ден беше изключително добър и аз искам да празнувам. — Пъхна ръка под колана на боксерките му и веднага сграбчи пениса му. — Готова съм да довършим онази работа.

Пенисът на Бъди се втвърди като камък само пет секунди след като малката й топла ръка го обгърна. Бъди мразеше мис Едит. Мразеше я, защото тя беше отчасти отговорна за ужасното, достойно за съжаление, състояние, в което се намираше Мери Марта. Мразеше я, защото през целия си живот бе предпазвала и защитавала лъжливия си, презрян син Кент. Мразеше я, защото се опитваше да разпне на кръст една толкова добра и почтена жена като Лейн.

А най-силно я мразеше заради умението й да го накара да я желае.

Чувстваше се като тъп глупак. Мис Едит бе достатъчно стара, за да му бъде майка. Но у Едит Уеър нямаше нищо майчинско. Дори и на шестдесет години, тя си оставаше просто една постоянно разгонена богата кучка.

Бъди сграбчи Едит за косата, завлече я до кухненската маса, повдигна я и я тръсна върху покривката от изкуствена материя. Яростно раздалечи краката й, вирна нагоре бялата й ленена пола и изобщо не се изненада, когато видя, че тя не носи нито чорапи, нито някакво друго бельо. Продължавайки да стиска косата й с едната си ръка, той пъхна другата между краката й. Пръстите му стигнаха до венериния й хълм и докоснаха гола, гладка плът. Беше се обръснала.

— Кучка! — Бъди извади пениса си, а след това огледа продължително жената, която лежеше разчекната пред очите му. В сумрачния полумрак в кухнята Бъди лесно можеше да се престори, че това е Мери Марта.

Тя потрепери сякаш се възбуждаше само от мисълта за онова, което се канеше да направи. А когато той с все сила проникна дълбоко в нея, тя го сграбчи за задника и издаде строга заповед:

— Чукай ме! Силно и продължително!

15.

Тълпа от репортери ги очакваше на излизане от съдебната зала, където съдия Харпър официално бе известил Лейн за повдигнатото срещу нея обвинение в убийство. Беше й определена парична гаранция в размер на сто и петдесет хиляди долара, а процесът бе насрочен за втори октомври. Предстоящото дело бе от особено значение, защото и жертвата, и обвиняемата бяха хора, добре известни в града. Куин бе дал ясно да се разбере, че от тяхна страна не може да се очаква сделка с прокуратурата, защото клиентката му е невинна. Той също така се постара да увери Лейн, че в случаите като нейния, изградени изцяло върху косвени улики, прокурорът е този, който трябва по най-недвусмислен и убедителен начин да докаже вината й.

— А те не биха могли да докажат по безспорен начин, че ти наистина си убила бившия си съпруг — приключи той.

Улиците и тротоарите все още бяха мокри от сутрешния дъжд, по бетона се бяха образували локви, по повърхността, на които плуваше масло и мръсотия. Сиви облаци скриваха следобедното слънце, а мрачната атмосфера, надвиснала над града, съответстваше напълно на настроението на Джони Мак. Той прекрасно разбираше защо Лили Мей беше готова да се признае за виновна в убийството на Кент. По дяволите, ако той беше в града, когато се бе случило това, би се признал за виновен веднага, само и само да спести на Лейн ужасите, които бе принудена да изтърпи.

Макар да изглеждаше изключително красива в обикновения светлокафяв панталон и бялата си памучна риза, Лейн нямаше никакъв грим на лицето, а това само още по-силно подчертаваше тъмните кръгове под очите й. Изглеждаше толкова уморена… Толкова крехка. И очевидно отчаяно се нуждаеше от силно рамо, на което да се облегне. За себе си отдавна бе решил, че въпреки протестите й той ще й осигури това рамо и цялата подкрепа, от която може да се нуждае.

Куин се справяше с пресата, като отговаряше на някои от въпросите с усмивка, а на други с ръмжене. Джони Мак правеше всичко възможно, за да предпази Лейн. Прегърнал я през кръста, той вървеше вдигнал пред себе си другата си ръка в предупредителен, възпиращ жест и сякаш прегаряше насъбралата се тълпа с убийствената ярост, струяща от очите му. А репортерите, сякаш осъзнали, че ги грози тотално унищожение, позволиха на Джони Мак да преведи Лейн през шумната тълпа и да я настани в очакващия ги линкълн континентал, който той бе наел по-рано сутринта. Вече му се струваше безполезно да крие богатството си. И без друго вече всички в града знаеха, че има милиони.

Веднага щом седнаха в колата, Джони Мак се присегна през Лейн и закопча предпазния й колан. Без изобщо да се замисли какво прави, той отмести кичурите руса коса, паднали на лицето й, и ги прибра зад ухото й. Добро извинение, за да я докосне. Ако си позволеше да направи онова, което наистина желаеше, щеше да я настани в скута си и да обвие ръце около тялото й. А след това щеше да грабне един М-16[1] и щеше да разпердушини всичките репортери. Около колата им се трупаха жадни за сензации лешояди от всевъзможни местни, щатски и национални телевизионни мрежи и вестникарски издания. Имаше даже репортери и фотографи от местния Хералд. Това несъмнено бе дело на мис Едит. Готов бе да се обзаложи с цената на живота си. Като съсобственик на градския вестник, тя вероятно бе размахала камшик над главите на подчинените си и се бе разпоредила новината да бъде отразена. Нищо, че новината всъщност беше ареста на Лейн.

Джони Мак наблюдаваше Лейн, която, на свой ред, се взираше в мародерите, крещящи въпросите си към нея, които, в желанието си да я достигнат, разлюляха дори огромната кола. Проклети глупаци!

— Моля те, измъкни ме от тук. — В гласа на Лейн се долавяха хистерични нотки. Големите й сини очи гледаха умолително.

Джони Мак запали и включи на задна. Форсира двигателя и репортерите отстъпиха няколко метра назад. Преди да успеят да се прегрупират и отново да се втурнат напред, той натисна газта с все сила и изхвърча от паркинга пред съдебната палата. Само след няколко минути колата се носеше с пълна скорост по Ривъртън стрийт, насочила се към центъра на града.

— Уил отиде ли на училище днес? — попита Лейн.

Джони Мак не отклони поглед от пътя, но все пак успя да зърне Лейн с периферното си зрение. Почти почувства напрежението, сковало изправеното й тяло, долови примирението на обречените, изписано на лицето й.

— Не искаше, но Лили Мей успя да го убеди, че ти би искала да отиде.

— Господ да благослови Лили Мей! Тя като че ли винаги знае как да подходи към Уил.

— Тя много умело се възползва от чувството му за вина — отвърна Джони Мак. — Достатъчно беше само да му подхвърли, че, според нея, той не би искал да те разочарова. Аз вече и сам започвам да се убеждавам, че за него това е от изключително значение. Това момче те обича, Лейн! И е готов на всичко заради теб.

— Да, вероятно е така. Защото аз също съм готова на всичко заради него.

— Мислиш ли, че е възможно Уил да е убил Кент… да го е убил заради теб?

Лейн ахна. Джон Мак я погледна крадешком. От лицето й изчезна и малкото руменина, която имаше.

— Не искам никога повече да чувам и дума по този въпрос. — Лейн се пресегна и с все сила стисна ръката на Джони Мак. — Ако възникне и най-малкото подозрение, че Уил може да е убил Кент, аз веднага ще се призная за виновна и ще сложа край на всякакви спекулации по въпроса.

Джони Мак намали скоростта от четиридесет и пет на тридесет мили в час и започна да се оглежда за подходящо място, на което би могъл да отбие и да спре колата. Ако все още си спомняше добре тези улици, струваше му се, че не са далеч от отбивката, водеща към градския парк.

— Какво правиш? — попита Лейн. — Мислех, че ще ме закараш у дома.

— Ще те закарам — кимна той. — Но ми се струва, че трябва да спрем за няколко минути и да поговорим за Уил. Само двамата. Има нещо, което все още не си ми казала за сина ми, нали?

Джони Мак намали до петнадесет мили в час и започна да обикаля из почти безлюдния парк. Забеляза двама бегачи и трима по-възрастни граждани, които се разхождаха по алеите. Видя гъските и патките, които плуваха из езерцето. Спря линкълна на една от застланите с чакъл алеи, изгаси двигателя и се обърна към Лейн.

— Уил ли уби Кент?

Лейн не пожела да го погледне в очите и той си даде сметка, че това е тема, която тя не би искала да дискутира. Продължителното й мълчание можеше да се тълкува като признание за вината на момчето. Нима Уил бе пребил Кент с бейзболната си бухалка? Нима Лейн защитаваше сина си с цената на собствената си свобода?

— Отговори ми, Лейн. — Той се извърна към нея, хвана я за брадичката и повдигна лицето й нагоре. Тя обаче все още отказваше да го погледне. — По дяволите, жено, мълчанието, то е по-ужасно от думите, които би могла да ми кажеш.

Очите й започнаха да мятат мълнии и той трябваше да е глупак, за да не разбере предупреждението, съдържащо се в гневния й взор. Майчиният й инстинкт бе по-силен от всичко.

— Остави този въпрос! Веднага! Уил не е убил Кент. Бил е с Лили Мей, когато се е случило. Тя не се чувстваше добре и…

— Това е, което сте казали на полицията, но дали наистина е било точно така?

Лейн разкопча предпазния си колан, отключи вратата на колата и я отвори. Джони Мак се пресегна, за да я възпре, докосвайки неволно бедрото й, но тя се изплъзна и избяга от колата. По дяволите! Какво й ставаше? Защо бягаше от него? Точно от него! Не й ли беше ясно, че може да му каже истината, да сподели с него най-мрачните си и страшни тайни? Не знаеше ли, че той ще оправдае доверието й? Не разбираше ли, че с него винаги ще бъде в безопасност?

Беше се върнал у дома, за да й помогне. На нея и на Уил. Ако техният син бе убил Кент, той не би могъл да му помогне, ако не му кажат истината.

Джони Мак разкопча предпазния си колан, отвори вратата и бързо я последва. Успя да я настигне на малкото мостче, което свързваше северната и южната част на парка. Тя спря да тича, облегна се на парапета и се загледа в зеленясалата повърхност на езерото, захранвано с вода от подземен извор. Не трябваше да се взира в очите й, за да разбере, че плаче. Крехките й рамене се тресяха. Сълзите мълчаливо се стичаха по лицето й.

Той се спря зад нея, обгърна я с ръце и я притисна към себе си. Тя потрепери, а от гърдите й се изтръгна дълга въздишка. Тъжна. Измъчена. Отчаяна.

— Всичко е наред, мила — прошепна в ухото й той и леко докосна с устни шията й. — Не е нужно да говорим за това сега. Но съвсем скоро трябва да го направим. Когато си готова. Без значение колко лошо е положението, аз ще преобърна земята, но ще помогна на теб и на Уил.

Тя преглътна огромната буца, която сякаш бе заседнала в гърлото й.

— Ти… ти говориш напълно сериозно, нали? — Лейн постави ръце върху неговите, прегърнали я през кръста.

— Зная, че миналата ми слава не е от най-добрите, но аз вече не съм онова егоистично, дръзко момче, което напусна града преди петнадесет години. Възмъжах и искрено се надявам, че съм натрупал и малко мъдрост през годините. — С неизмерима нежност Джони Мак я завъртя в прегръдките си и я обърна с лице към себе си. — Така, както аз виждам нещата, ти и Уил сте моето семейство. А един мъж — един истински мъж — винаги пази и защитава онова, което е негово. С цената на всичко.

— Уил е твоят син… твоето семейство. Но аз съм само жената, осиновила Уил, не съм…

— Шшт!

Блесналите й сини очи го погледнаха и за част от секундата той прочете в тях същите чувства, които напираха в очите й, когато тя, едва на деветнадесет години, го умоляваше да я вземе със себе си. Надежда. Любов. Тези чувства и сега за миг проблеснаха в очите й. В следващия момент обаче изчезнаха, заменени от несигурност и тъга.

Как би могъл да обясни какво изпитва в момента, след като и той самият не знаеше със сигурност? Можеше да й признае, че измежду всичките жени, които бе срещал през живота си, тя бе единствената, която никога не бе успял да забрави. Би могъл да й благодари за Уил, за решението й да му даде живота, който Шарън е била готова да му отнеме. Или да падне на колене и да я помоли да му прости, че тогава не я взе със себе си, че не я спаси от лапите на Кент.

Можеше още да й каже, че я желае така, както не бе желал друг човек през живота си. Че изгарящият душата му копнеж не му дава мира и той едва успява да овладее първичните си мъжки инстинкти.

Съзнаваше, че можеше да я има още преди много години. Лейн беше повече от готова да му се отдаде. Но в ония години тя беше толкова сладка и невинна. И толкова доверчива. А той самият бе преизпълнен с гордост от самия себе си — бе позволил на едно малко, наивно зайче да се измъкне от капана, в който бяха попаднали толкова много други момичета. Как би могъл да знае, че, освобождавайки нея, той сам попада в капана? И се обрича цял живот да се пита какво ли би се получило, ако тогава бе постъпил иначе. И никога да не намира отговор на този въпрос.

Всяка жена представляваше загадка, която чака да бъде разбулена. Но в много от случаите загадката просто не си струваше усилията. Дали и с Лейн щеше да се получи същото? Той може би все пак щеше да я има, но дали след това тя няма да се превърне в една от многото жени в дългия му списък от завоевания?

Прегърна я здраво и я притисна близо до себе си. Тя се отпусна върху него, сякаш бе прекалено изтощена, за да издържи на собственото си тегло. Прегърна го и го притисна към себе си.

— Лейн, аз…

Наблизо се чу клаксон на кола. Някой извика нещо. Лейн вдигна глава от гърдите му и се обърна по посока на звуците. На павираната алея, която обикаляше около парка, бе спряла млада жена, за да поговори с един от възрастните мъже, които се разхождаха в парка.

Лейн се освободи от прегръдката на Джони Мак.

— Закарай ме у дома. — Погледна ръчния си часовник. — Уил сигурно вече се е прибрал. Ще се разтревожи, ако не се приберем навреме.

Тя се обърна и тръгна обратно по моста, но Джони Мак я хвана за ръката и я задържа. Лейн се спря и го погледна. Очите й бяха бдителни и недоверчиви.

— Каквато и да е истината, трябва да я споделиш с мен — каза й той. — С лъжи няма да помогнеш на Уил.

Лейн рязко се отдръпна от него.

— Не смей да ме учиш кое е най-доброто за моя син!

По дяволите! Не знаеше защо, но каквото й да кажеше, то неизменно се оказваше неподходящо за случая. Лейн криеше нещо. Уил беше въвлечен по някакъв начин в убийството на Кент и за момента никой не предполагаше това. Тя се опитваше да прикрие момчето. А той беше готов да заложи и последния си цент, че Лили Мей й помага.

Ами ако Уил беше убил Кент! Нима той наистина щеше да допусне майка му да отиде в затвора заради престъпление, извършено от него самия? И ако е така, що за човек тогава беше младият Уил? Едно разглезено, егоистично…

— Имаш право — изрече сухо Джони Мак. — Очевидно е, че ти все още не ми се доверяваш достатъчно, за да бъдеш напълно откровена с мен. Може би наистина не съм заслужил правото да изказвам мнение по отношение на Уил. Но, по дяволите, Лейн, без значение какво е мнението ти за мен, без значение какви чувства изпитваш в момента, ти не може да не знаеш дълбоко в душата си — той удари с юмрук по гърдите си, — че по никакъв начин не бих наранил Уил.

— Не би го направил съзнателно — уточни тя.

Клетъчният телефон на Джони Мак иззвъня. Лейн подскочи. Той извади телефона от вътрешния джоб на спортното си сако, отвори го и изръмжа името си в слушалката.

— Кейхил слуша.

— Къде сте вие двамата? — поинтересува се Куин. — От десет минути съм в къщата на Лейн. Лили Мей и Уил се побъркаха от страх, че нещо може да се е случило с Лейн.

— Лейн е добре. Отклонихме се малко от пътя. Вече пътуваме към вас.

Забелязал въпросителния поглед на Лейн, Джони Мак обясни:

— Беше Куин. Присъствието ти в къщата е наложително.

— Джони Мак?

— Да?

— Не казвай нищо на Уил за… моля те, не го разпитвай за деня, в който беше убит Кент.

— Няма да го питам нищо, щом не желаеш това. Не още. Но надявам се да можеш да предложиш на Куин много убедително обяснение, защото той също ще пожелае да зададе безброй въпроси на Уил и на Лили Мей.

— Ще може да разпита Лили Мей. Но не и Уил.

Ако смяташе, че по този начин би могъл да постигне някакъв резултат, би я разтърсил с все сила. Не би я оставил на мира, докато не чуе зъбите й да тракат. Тя обаче бе твърдо решена да защити Уил на всяка цена. Би било невъзможно да я убеди, че опитът й да излъже заради Уил с времето щеше да се окаже в негова вреда. Рано или късно, обаче, Джони Мак щеше да намери начин да изрови истината. Дори и ако това щеше да му струва ненавистта и отчуждението на Лейн.

Уил ги посрещна на вратата. В мига, в който прекрачи прага на къщата, Лейн разтвори ръце и Уил се хвърли в майчината й прегръдка. Синът му изобщо не погледна към него, не направи и опит да го поздрави. А той какво беше очаквал? Благодаря ти, татко, за сто и петдесетте хиляди долара, които плати, за да може майка ми да бъде освободена от затвора. Благодаря ти, че я защити от тълпата злобни репортери. Благодаря ти, че й осигури един от най-добрите адвокати по наказателно право в страната.

Когато влезе във всекидневната, Лили Мей застана до него и прошепна:

— Търсиха те по телефона преди около час. Някаква жена. Представи се като Моника Робинсън. Каза, че знаеш телефонния й номер.

— Благодаря. — Намръщеното лице на Лили Мей му даде ясно да разбере, че тя не одобрява факта, че други жени му звънят по телефона в дома на Лейн.

— Коя е тя? — попита Лили Мей.

— Моника?

— Да. Коя е тя?

— Приятелка.

— Любовница?

— Защо е целият този разпит? — смръщи се той.

— Надявах се, че си се променил. — Лили Мей се огледа, сякаш искаше да се увери, че никой друг няма да чуе думите й. — Една жена май никога не ти е достатъчна. Все още развратничиш наляво и надясно, нали?

— Любовният ми живот изобщо не ти влиза в работата, по дяволите! — каза й той. Гласът му беше тих и напълно спокоен и овладян. — Но тъй като очевидно си твърдо решена да си мислиш най-лошото за мен и тъй като мнението ти в случая е от значение за мен, ще ти обясня. От една година насам поддържам напълно моногамна връзка с Моника.

— Смяташ ли да се жениш за нея? — попита Лили Мей.

Двамата бяха така погълнати от разговора си, че нито Джони Мак, нито Лили Мей, си дадоха сметка, че Уил се е приближил до тях. Забелязаха го едва, когато той проговори.

— Ще се жениш ли? — попита Уил. — За жената, която се обади по-рано през деня?

— Какво? — ахна Лейн от другия край на стаята.

Куин, който стоеше до Лейн, стиснал чашата си в ръка, погледна Джони Мак и изразително повдигна вежда. Джони Мак предположи, че Куин пие Джак Даниелс, единствената марка уиски, която бащата на Лейн някога бе внасял в къщата. Въпреки цялото си богатство и светска изтънченост, Бил Ноубъл имаше съвсем плебейски вкус по отношение на алкохола.

— Няма да се женя — заяви Джони Мак. — Жената, която се е обаждала тук, е просто добра приятелка. Нищо повече.

Въпреки опитите да овладее емоциите си, Лейн така и не можа да прикрие изражението на лицето си. Приличаше на човек, който току-що е бил зашлевен през лицето. Последното нещо, което му се искаше в момента, бе да й причини още по-голяма болка, но това като че ли беше неизбежно в отношенията му с Лейн.

Мамка му! Защо й е трябвало на Моника да му звъни тук и да разравя това гнездо на оси? Защото изобщо не си направи труда да й звъннеш поне веднъж откакто си напуснал Хюстън, идиот такъв!

— А сега, ако ме извините, ще отида да звънна на Моника. — Той погледна Куин. — Когато свършиш разговора си с Лейн, можем да тръгваме обратно към мотела. Искам да се махна от оная дупка и да намеря някой по-приличен мотел, докато успея да взема под наем мезонет или апартамент в града.

— Не е нужно да наемаш апартамент — обади се Лейн. Гласът й потрепери почти незабележимо. — Тази къща е огромна. Разполагаме със стаи, които изобщо не използваме. Двамата с Куин сте добре дошли да се настаните тук до края на процеса.

— Много мило от твоя страна, Лейн — отвърна Куин. — С удоволствие ще се възползваме от щедрото ти предложение.

— Така ще най-удобно за всички ни. Аз ще имам възможност да общувам с адвоката си по двадесет и четири часа в денонощието, а ако Джони Мак също остане тук, двамата с Уил ще имат по-голяма възможност да се опознаят и сприятелят.

— Не го искам тук! — Уил дари Джони Мак с убийствен поглед.

Без да обръща внимание на гневния изблик на сина си, Джони Мак насочи цялото си внимание към Лейн.

— Благодаря ти за поканата, но сигурна ли си, че наистина го искаш?

— Да, сигурна съм. Наистина ще се радвам да останете. — Лейн кимна на Джони Мак, а след това се усмихна на Куин. — И двамата сте добре дошли. — Тя се плъзна елегантно през стаята и хвана Куин под ръка. — Докато Лили Мей приготви вечерята, а Джони Мак проведе телефонния си разговор, аз бих могла да те разведа из къщата, за да си избереш някоя от свободните спални. — Тя погледна Уил. — А ти не трябва ли вече да се заемеш с домашните си?

— Да, разбира се. — Уил сви рамене. — Ще си бъда в стаята. Повикай ме, когато вечерята е готова.

На Джони Мак му се щеше да удуши Куин заради ентусиазма, с който прие поканата на Лейн. Когато двамата изчезнаха на горния етаж, той си наложи да ги последва. Куин Кортез беше голям чаровник, а Лейн беше особено уязвима точно в този момент. По-късно щеше да си поговори със стария си приятел — за да предупреди Куин да стои далеч от личната му собственост. Господ да му е на помощ, но той гледаше на Лейн точно по този начин. Тя беше негова. От самото начало. И до края на живота му. Винаги.

Ако дамата наистина имаше намерение да си търси любовник, то за всички щеше да е най-добре, ако избере именно него.

Седяха около голямата маса от стъкло и ковано желязо във вътрешния двор. Хоризонтът на запад, окъпан от лъчите на залязващото слънце, блестеше в розови, пурпурни и лилави краски. Приспивният ромон на реката допълваше летния вечерен концерт на цикадите, които пееха наблизо. Лили Мей им сервира печени ребра — любимата храна на Джони Мак. До тази вечер обаче той изобщо не бе предполагал, че това е любимата храна и на Уил.

Като се изключат епизодичните му въпроси, насочени към Куин във връзка с делото на Лейн, Уил не каза почти нищо по време на вечерята и нито веднъж не погледна към Джони Мак. Но благодарение на Куин разговорът протичаше гладко, без продължителни паузи и неловки мълчания. Дете на смесен брак между мексиканец и ирландка, той притежаваше рядката дарба да дърдори безспир, която несъмнено бе наследил от своите келтски прародители. Умението му да разказва можеше да съперничи на най-добрите представители на майчиния му род. От баща си обаче Куин бе наследил неповторимото южняшко очарование и галантността, с които засипваше Лейн. А тя попиваше комплиментите и оказаното й внимание като сюнгер. Наистина ли бе така зажадняла за мъжко внимание, питаше се Джони Мак. Или и тя, като всяка друга жена, просто бе попаднала в плен на ненадминатия чар на Куин?

Срещна погледа на Лейн и тя му се усмихна, но в очите й нямаше топлота, изражението й беше хладно и отчуждено.

— Успя ли да се свържеш с приятелката си? — попита го Лейн.

— Да — отвърна й.

— Предполагам, че сигурно вече й липсваш и тя би искала да се прибереш у дома.

— Не съвсем. Моника води много натоварен и интензивен живот. Освен това има още много други приятели. — Джони Мак не желаеше да обсъжда Моника с Лейн. Не искаше да обсъжда с нея никоя от другите жени в живота му — минал и настоящ. Моника наистина бе споменала, че той й липсва и се бе поинтересувала още колко време смята да отсъства, но бе приела съвсем спокойно съобщението му, че ще остане в Ноубълс Кросинг до края на съдебния процес. Моника беше добър приятел и изключителна любовница, но той подозираше, че тя вече е разбрала, че дните им заедно са преброени.

— Извинете ме. — Уил рязко се изправи. — Ще отида да поиграя малко баскетбол.

— Искаш ли компания? — попита Куин.

— Не. Предпочитам да остана сам. Благодаря за предложението.

В мига, в който Уил изчезна зад ъгъла на къщата, Лили Мей ги покани да влязат в къщата и да изпият по едно кафе. Преди Джони Мак да успее да се надигне от стола си, Куин вече бе скочил и помагаше на Лейн да се изправи.

Двамата тъкмо се бяха насочили към френския прозорец в края на вътрешния двор, когато Джони Мак сграбчи ръката на Куин.

— Може ли да разменя няколко думи с теб, стари приятелю?

Лейн изгледа Джони Мак въпросително, а Куин дари с благосклонна усмивка.

— Кафето ще ви очаква веднага щом свършите с този поверителен разговор. — Тя последва Лили Мей и остави двамата мъже насаме.

— Какво става? — попита Куин.

— И аз това искам да зная. — Джони Мак пусна ръката на приятеля си, но остана да стърчи точно до него, а цялата му стойка излъчваше решимост и неотстъпчивост.

— Не зная за какво говориш, amigo. — Куин сви рамене.

— Да бе, как ли пък! И не ми викай amigo. Какво си мислиш, че правиш с Лейн, по дяволите?

— Какво правя? Аз съм очарователен и възпитан с всяка дама, която отчаяно се нуждае от мъжко внимание.

— Е, не е нужно да си чак толкова очарователен, мамка му! Няма закон, според който ти по всяко време да трябва да се правиш на неустоим латински любовник. Освен това Лейн е забранена територия.

— И защо? Аз я намирам невероятно привлекателна.

Очите на Джони Мак се присвиха заплашително.

— Лейн не е от жените, които си падат по свалки за по една нощ, или дори по кратки връзки. Тя е уязвима и самотна и може лесно да бъде наранена. Така че стой далеч от нея, по дяволите!

— Съгласен съм с теб. За мен не е никакъв проблем да тегля чертата и да огранича отношенията си с Лейн в чисто професионален план. Ще бъда неин адвокат и добър приятел, но нищо повече. Но има нещо, което искам да зная, Джони Мак. И то е дали и ти ще можеш да направиш същото.

— Какво означава това, по дяволите?

Куин сложи ръка на рамото на Джони Мак.

— Не забравяй, че разговаряш с мен. Двамата сме близки приятели вече почти петнадесет години. И те познавам по-добре отколкото ти познаваш сам себе си. Ти си падаш по тази жена. А ми се струва, че чувствата ти към нея са още по-дълбоки. Това, което изпитваш, не е само благодарност задето ти е спасила живота, а след това е отгледала сина ти. Човече, ако само можеше да се видиш отстрани, тогава щеше да разбереш за какво говоря.

Прав ли беше Куин? Дали чувствата му наистина бяха изписани на лицето му? В очите му? И ако това беше така, дали и Лейн можеше със същата лекота да разгадае душата му? И до каква степен околните виждаха неща, за които той оставаше сляп?

— Лейн заема много специално място в живота ми — призна Джони Мак. — Тя винаги е била… Онова, което изпитвам към нея е по-различно от чувствата, които съм изпитвал някога към коя да е друга жена.

— Защо тогава не й го кажеш? Защо не дадеш на дамата онова, от което тя така отчаяно се нуждае?

— Не мога да си позволя да я нараня. Вече е изстрадала достатъчно.

— И как би могъл да я нараниш с любовта си? — изуми се Куин и стисна рамото на Джони Мак. — Тя умира за теб, приятелю. В очите й съзирам желание, не по-слабо от това, което блести в твоите.

— Влез вътре и си изпий кафето. И недей повече да флиртуваш с Лейн — заяви Джони Мак, избягвайки съзнателно темата за чувствата на Лейн към него. — А аз ще отида да потърся Уил и да видя дали няма да пожелае да поговори с мен.

— Това момче е много враждебно настроено към теб. Не се учудвай ако ти каже да вземеш баскетболната му топка и да си я навреш там, дето слънцето никога не огрява.

— Кажи на Лейн, че смятам да се поразходя. Не е нужно да знае, че…

— Че имаш намерение да разпиташ сина й?

— Не е нужно да го казвам, защото съм сигурен, че и без друго го знаеш, но Уил би могъл да е човекът, убил Кент. А Лейн просто се опитва да го прикрие и защити.

Куин кимна.

— Не притискай момчето прекалено силно.

— От теб се иска само да забавляваш Лейн. Но дръж лапите си далеч от нея.

— Ще направя всичко по силите си, за да удовлетворя и двете ти желания.

Лекият ветрец понесе надалеч гърления смях на Куин, който изгледа Джони Мак, поклони му се подигравателно, а след това се обърна и влезе в къщата.

Застана до къщата и се загледа в Уил, който вкарваше кош след кош. Момчето беше роден баскетболист. Високо. Атлетично сложено. С невероятна концентрация. Но най-изумителното нещо в съществуването на това умно, красиво, фантастично дете, бе неоспоримият факт, че той, Джони Мак Кейхил, беше неговият баща. Безразсъдният секс през една от онези отдавна отминали летни нощи бе създал това съвършено дете. Той бе заченат без любов. Без всеотдайна привързаност. Без мисъл за бъдещето. Само благодарение на страстта и на моментното удоволствие. Как беше възможно това? Природата май се бе подиграла горчиво с човешкия род. За да стане баща, един мъж трябваше само да достигне оргазъм. Без дори да се замисля за последиците. Без да гради планове за бъдещето. Без да е имал каквито и да било намерения да продължава рода си.

Джони Мак изучаваше сина си, опитвайки се да открие някаква прилика с Шарън. Овалът на лицето му, малко по-обло от неговото, по-леко изразената, не толкова квадратна челюст. А и носът му беше като на Шарън. По-малък и леко чип. Но очите, устата и дори намусеното изражение си бяха на Джони Мак. До последния детайл. Високият ръст и атлетичното телосложение, както и черната коса и тъмните очи, бяха дар, предаден им от Джон Грейъм, да се изпържи в ада дано! Черти, негови, а сега и на Уил, които подчертаваха родствената прилика с дъртото развратно копеле и със сина му Кент.

Дори и да не направи нищо повече до края на живота си, Джони Мак бе длъжен да стори най-доброто за Уил. Дължеше на това момче нещо повече от парите, които сега вече имаше в изобилие. Допускаше, че е напълно възможно Уил да е убил Кент. Приемаше, че в този случай Лейн би направила всичко възможно, за да го защити и на драго сърце би влязла в затвора заради сина си. Само че Уил едва ли щеше да се почувства по-добре, ако позволи майка му да бъде осъдена вместо него.

— Ще дойдеш ли да поиграеш с мен, или ще стоиш там и ще ме наблюдаваш цяла нощ? — Уил вдигна топката високо над главата си и се обърна да погледне Джони Мак.

Едва успял да прикрие усмивката си, Джони Мак излезе от сянката и протегна ръце. Уил му подаде топката. И играта започна. В продължение на тридесет минути бащата и синът тичаха, дриблираха, блъскаха се под коша и стреляха. Уил спечели в самия край на двубоя, отбелязал точка с висок скок под коша и красива забивка.

Джони Мак, с подгизнала памучна риза и блеснало от пот чело, колебливо потупа с ръка мокрия гръб на сина си. Уил се ухили, а след това хвърли топката за последен път и отново отбеляза кош. Топката се промуши през мрежата, отскочи от алеята и се търкулна из двора.

— Ти май тренираш баскетбол в училище — отбеляза Джони Мак.

— Да. Футбол, бейзбол и баскетбол. Кент… — Сепна се, когато произнесе името на своя осиновител. — Кент искаше да направи от мен добър спортист. За да приличам на него. Имаше време, когато мнението му беше от изключително значение за мен.

— Преди да разбереш, че не си негов биологичен син?

— Не, още по-рано — отвърна Уил. — Чувствата ми към Кент започнаха да се променят точно преди двамата с мама да се разведат. По онова време бях вече десетгодишен и разбирах достатъчно, за да проумея, че той не се държи добре с нея. Никога не я е удрял — освен в деня, в който получи онова писмо от Шарън Хикман. Години наред обаче й говореше ужасни неща, отнасяше се с нея като с боклук. Всъщност, когато беше пиян, той се отнасяше по този начин с абсолютно всички. А през последните няколко години пиеше непрекъснато.

— Кент не беше много добър човек — съгласи се Джони Мак. — Мисля, че майка ти изобщо не си е давала сметка колко лош е той в действителност и какви ужасни страдания може да й причини. И не само на нея, а и на теб.

— На времето той вярваше, че съм най-хубавото нещо в живота му. Неговият син. Но когато научи, че ти си истинският ми баща, той ме намрази. Обърна се на сто и осемдесет градуса. Не можеш дори да си представиш нещата, които ми наговори.

— Искаш ли да ми кажеш какво точно ти каза през онзи ден? Защо не ми разкажеш какво се случи в действителност?

Уил погледна Джони Мак право в очите.

— Това, което всъщност ме питаш, е дали не съм го убил, нали? Искаш да знаеш дали не съм грабнал бейзболната си бухалка и дали не съм пребил до смърт един пиян човек, неспособен да се защити?

[1] Автоматична пушка, на въоръжение в американската армия. — Б.р. ↑

16.

— Никой не би могъл да те вини, ако наистина си убил Кент — заяви Джони Мак. — Ако те е нападнал, ти си действал при самозащита.

— Не ме нападна — отвърна Уил. — Не и физически. Само с думи. Наговори ми какво ли не за теб. И ми каза, че и аз няма да съм по-добър и ще стана същото долно и презряно копеле като пропадналия си баща. Предполагам, че изобщо не е предполагал, че ти вече си богат мултимилионер, нали?

— Искаш ли да ми кажеш какво се случи през онзи ден? — попита Джони Мак.

Уил сви рамене.

— Мама ме помоли да не казвам на никого какво точно стана тогава и аз се съгласих. Но това беше преди да я арестуват. Не мога да допусна да бъде обвинена заради нещо, което вероятно съм извършил аз.

— Какво искаш да кажеш с това вероятно?

— Не си спомням всичко, което се случи през онзи следобед. Помня, че Кент дойде в къщата. Мама не си беше у дома. Беше в редакцията на Хералд, за да се погрижи за някои неща. Лили Мей си беше вкъщи и се опита да попречи на Кент да нахълта в задния двор, но не можа да го спре. Той беше пиян и ядосан. А Кент ставаше изключително злобен под въздействието на алкохола.

— Щом Лили Мей е била там, тя не може да не знае какво се е случило.

— Тя не беше отвън, когато мама се прибра и ме завари край тялото на Кент. Ето какво се случи — когато Лили Мей започна да умолява Кент да не ми говори всичките онези ужасни неща, той я удари. Удари я толкова силно, че тя падна на земята. — Уил преглътна. Дишането му се учести. — Когато видях какво причини на Лили Мей, аз грабнах бейзболната си бухалка и го ударих, за да го принудя да спре да я бие. Ударих го само веднъж и той падна по задник. Тогава помогнах на Лили Мей да се изправи и я заведох в стаята й.

Момчето въздъхна — дълбоко и горестно.

— Това е всичко, което си спомням до момента, в който мама се прибра у дома и ме завари в задния двор да стоя край мъртвото тяло на Кент. Бейзболната ми бухалка лежеше на земята до мен. Тя изми бухалката и я прибра на мястото й; след това ме инструктира да казвам, че двамата с Лили Мей сме били заедно през цялото време и аз съм излязъл навън точно в момента, в който тя е взела телефона, за да позвъни на полицията. Каза ми, че Лили Мей ще потвърди версията ми за събитията през онзи ден. Тогава изобщо не си давах сметка, че мама, елиминирайки ме като главен заподозрян в убийството на Кент, ще постави себе си на мое място.

— Майка ти консултирала ли се е изобщо с психиатър, който да ти помогне да си спомниш случилото се през онзи ден?

— Не! — извика Лейн докато тичаше към тях. Тя профуча край Уил и застана точно пред Джони Мак. С блеснали от ярост очи, с разширени ноздри, с протегнати напред нокти, готови да издерат очите му, тя се развика с пълно гърло: — Проклет да си! Предупредих те да не разговаряш с Уил за убийството на Кент. Помолих те да не го разпитваш. Той не знае какво се е случило. Спомените му от онзи ден са непълни и объркани. Каквото и да ти е казал…

Джони Мак сграбчи Лейн за раменете. Дишането й беше ускорено. Всяко мускулче на тялото й бе сковано от напрежението и от неподправената ярост, която изгаряше душата й.

— Разбирам, че се опитваш да предпазиш Уил — възпря я Джони Мак. — Но, мили Боже, Лейн, не е нужно да го защитаваш от мен. Той е мой син. И аз искам единствено да му помогна. Да помогна и на двама ви.

— Мамо, всичко е наред — обади се Уил. — Крайно време е да кажа истината.

— Видя ли какво направи! — Лейн рязко се освободи от ръцете на Джони Мак. — Връщаш се тук след петнадесет години и си мислиш, че имаш право да се намесваш в живота ни. Е, нямаш това право! Това че случайно си направил дете на едно момиче, не те прави баща. Преди петнадесет години ни изостави тук без никакви угризения. И Шарън, и мен. А сега ми се иска никога да не се бе връщал в Ноубълс Кросинг. Иска ми се Лили Мей никога да не ти бе изпращала онова проклето писмо.

— Мамо, Джони Мак не е виновен — намеси се Уил. — Изпитвах желание да споделя истината с някого. Защо не с него? Той е мой баща, а аз започвам да вярвам, че наистина е тук, за да ни помогне.

Лейн изгледа гневно Джони Мак. После отмести поглед към Уил и изражението й се смекчи.

— Моля те, повярвай ми, че зная кое е най-доброто за теб.

— Вярвам ти, мамо, но не можем да продължаваме да лъжем. Не мога да продължа да се преструвам, че не съм бил в задния двор по времето, когато Кент е бил убит. Зная, че го ударих веднъж с бейзболната си бухалка. Ами ако… ами ако, след като заведох Лили Мей в стаята й, съм се върнал отново в градината и съм го убил? — Сълзите, блестящи в очите на Уил, всеки момент щяха да се търкулнат по лицето му.

Стомахът на Джони Мак се сви от непоносима болка.

Лейн се присегна, сграбчи ръцете на Уил и ги стисна здраво.

— О, скъпи, престани да се измъчваш с опитите си да си спомниш събитията през онзи ден.

— Джони Мак ме попита дали съм се консултирал с психиатър. Мислиш ли, че с помощта на психиатър ще мога да си спомня?

— Чух какво те попита Джони Мак. — Лейн пусна една от ръцете на Уил и го погали по бузата. — Възможно е да ти помогне. Не зная. Но това ли искаш наистина? Държиш ли да си спомниш случилото се през онзи ден?

Уил кимна утвърдително.

— Ти не си убила Кент, но те обвиниха, защото се опита да прикриеш истината — факта, че вероятно аз съм го убил. Не желая да поемеш вината за нещо, извършено от мен. — Уил обви ръце около тялото на Лейн и сложи глава на рамото й.

— О, Уил, скъпото ми момче! Не разбираш ли, че аз съм виновна за това, което се случи с Кент? Аз съм тази, която го излъга. Не ти. Аз се омъжих за него, макар че бях влюбена в друг. Аз съм тази, която той мразеше от дъното на душата си.

С периферното си зрение Джони Мак забеляза Лили Мей и Куин, които стояха колебливо във вътрешния двор. Намираха се достатъчно близо, за да могат да чуят разговора им. Той предупредително вдигна ръка, за да им попречи да се приближат повече. Куин кимна.

— Хайде веднъж завинаги да изясним този въпрос — рече Джони Мак, обръщайки се едновременно към майката и сина й. — Кент Грейъм мразеше мен. И ако някой наистина има вина за случилото се, това съм аз. Ако бях разбрал по-рано, че Кент избива комплекси за ваша сметка и ви залива със злобата и ненавистта си, аз щях да го убия на часа.

— Но не си го убил ти — възрази Уил. — Аз го убих.

— Не можем да сме напълно сигурни в това. — Лейн здраво прегърна сина си.

Макар да изпитваше непреодолимо желание да вземе Лейн и Уил в прегръдките си, Джони Мак изобщо не се опита да ги докосне. Просто стоеше и наблюдаваше. Като аутсайдер. Един баща, станал такъв само по случайно стечение на обстоятелствата. Той обаче възнамеряваше да промени това. Защото бе настъпило времето, в което Уил изпитваше отчаяна потребност от своя баща и от подкрепата му. Особено пък ако момчето наистина бе размазало Кент с бейзболната си бухалка.

Мили Боже, за всичко бе виновен той! Цялата отговорност бе негова. Той носеше вината за всяко ужасно преживяване на Лейн и Уил, причинено им от Кент Грейъм. Какво гласеше старата поговорка? А, да! Невинните изплащат греховете на виновните. Той беше разюздан и непокорен тийнейджър, единствената цел в живота, на когото бе да изчука поредната мацка и да вбеси за пореден път снобите, живеещи в района на богаташите. Беше направил не една пакост, съсипал бе живота на твърде много хора, включително и своя собствен. Но по божията воля, с помощта на съдия Харууд Браун, бе получил втори шанс и вече от години живееше с убеждението, че стореното зло ще му се размине безнаказано.

Защото други бяха платили за греховете му. Най-невинните от всички. Неговият син. И Лейн, която бе спасила два живота и за благодарност бе получила двойна доза унижения и страдания.

— Защо не продължим този разговор утре сутринта? — предложи Джони Мак. — Всички се нуждаем от малко време за размисъл и от възможност да поохладим бушуващите в душите ни емоции. Утре, ако и двамата сте съгласни, ще проведа няколко телефонни разговора и ще доведа в Ноубълс Кросинг най-квалифицирания психиатър на Съединените щати. Само така ще можем да стигнем до дъното на случилото се през онзи ден. Едва когато го направим, ще мислим как да действаме по-нататък.

Джони Мак погледна Лейн в очите.

— Не си превишавай правата — изсумтя тя. — Не си ти човекът, който може да взема решенията, касаещи Уил или мен.

— А какво ще кажеш тримата заедно да вземаме тези решения? — попита я Джони Мак.

— Като семейство? — Уил вдигна глава от рамото на Лейн и погледна баща си.

— Не — отвърна Лейн.

— Да — противопостави й се Джони Мак.

— Струва ми се, че имаш право. Нека продължим този разговор на сутринта, когато всички ще сме в състояние да разсъждаваме по-ясно. — Лейн дръпна Уил за ръката. — Хайде да се прибираме.

Джони Мак изчака Лейн и Уил да минат край Лили Мей и Куин и да влязат в къщата. Едва тогава си позволи да си поеме дълбоко дъх. Приближи се към другите във вътрешния двор и Куин сложи ръка на рамото му.

— Остави на мен да поговоря с Лейн утре сутринта — предложи той. — Ако се окаже, че Уил е убил Кент при самозащита, или пък е преживял някакъв нервен срив, момчето в никакъв случай няма да отиде в затвора заради извършеното престъпление. Шест месеца или една година в някоя частна болница и…

— Мис Лейн и аз предпочитаме да отидем в затвора, но да не позволим на това дете да страда повече — заяви Лили Мей.

Погледът на Джони Мак се спря върху икономката.

— Ако не те познавах толкова добре, щях да си помисля, че може да си убила Кент. Но ти не би позволила Лейн и Уил да преминат през всичките тези мъчения, ако наистина бе извършила това престъпление.

— Само защото не съм го направила, не означава, че не бих могла да убедя полицията и съдебните заседатели, че аз съм действителната убийца.

— Моят син е голям късметлия с майка и баба, които го обичат толкова много.

— Да, само че ето какво успяхме да постигнем с цялата си любов. Ето до каква степен успяхме да предпазим и защитим детето. Струва ми се, че случилото се тази вечер доказва за пореден път, че това момче отчаяно се нуждае от баща си. Всички ние имаме нужда от силен мъж, който да ни помогне да се справим с лъжите, в които сме затънали. И независимо от всичките ти недостатъци, минали и настоящи, Джони Мак, ти си най-силният мъж, когото съм познавала през живота си.

— Можеш да разчиташ на мен, Лили Мей. Повече няма да бягам от отговорностите си. Върнах се в Ноубълс Кросинг, за да остана дотогава, докато Уил и Лейн имат нужда от мен.

Никой нищо не видя. Никой нищо не чу. Не беше никак трудно да се промъкне нагоре по стълбите с плик в ръка, докато всички в къщата спяха. Имаше ключ за задната врата. Знаеше и кода на охранителната система. Познаваше разположението на всички стаи в къщата. Всичко мина като по ноти.

Всичко трябваше да се свърши преди разсъмване. Без никакви следи. Смъртта трябваше да изглежда като самоубийство. Почеркът, с който бе написана бележката, не беше точно копие, но все пак бе достатъчно сполучлива имитация. Можеше само да се моли никой да не се усъмни в автентичността й.

Вратата тихичко изскърца. Нощната лампа в стаята на Мери Марта хвърляше бледа, приглушена светлина върху многото волани и дантели наоколо. Трябваше да се движи съвсем безшумно. Не биваше да я буди.

Джаки хъркаше в леглото си. Добре. Явно спеше дълбоко. Никога нямаше да разбере какво й се е случило. Щеше да си иде без болка. Без страдания. Тя бе допуснала огромна грешка. Решила бе да изнудва неподходящ човек. Ако Джаки разкажеше на някого онова, което знаеше, резултатите щяха да бъдат катастрофални. Не можеше да я остави жива. Не можеше да й позволи да причини вреда на толкова близък и скъп човек.

Да убие човек по този начин беше грях. Но другата възможност бе просто немислима. Убийството на Кент бе оправдано. Той беше един зъл кучи син. Чудовище, което през целия си живот бе причинявало болка и страдания на хората. Единственото престъпление на Джаки обаче бе нейната алчност. Бедничката, глупава нещастница…

Не мисли за това. Просто го направи. И внимавай да не събудиш Мери Марта. Какво щеше да стане обаче, ако тя се събуди от изстрела? Не, щеше да използва заглушител и шумът нямаше да я събуди. Джаки бе инструктирана да й дава успокоително преди сън, за да могат и двете да си починат добре през нощта.

Започна бавно да се промъква към леглото на Джаки. Внимаваше много. Нито за миг не забравяше, че някой може да влезе, макар да си даваше сметка, че това е малко вероятно. Огромният стенен часовник в антрето отброи половин час. Ужасен, изнервящ звук.

Зави заглушителя за дулото на пистолета. Ослуша се. Изчака малко. Студената стомана се затопли от горещата ръка, която го стискаше. Наведе се над тялото на Джаки. Допря пистолета до челото й. Очите й рязко се отвориха. В тях се чешеше истински шок. И страх.

Дръпна спусъка. Усети в устата си горчивия вкус на жлъчка.

Погледна към леглото на Мери Марта, която продължаваше да спи, необезпокоена от шума. Слава богу! Бедничката, сладка Мери Марта.

От раната на Джаки се процеждаше кръв и образуваше голямо, червено петно върху снежнобялата калъфка на възглавницата.

Повдигна безжизнената й глава. Сложи пистолета в ръката й, нагласи всичко да изглежда така, все едно че тя наистина сама бе натиснала спусъка и бе сложила край на живота си.

Остави подправената бележка на бюрото. Подпря я така, че да бъде лесно забелязана от прислужницата, която щеше да внесе закуската на сутринта.

Още един проблем беше разрешен. Една тревога по-малко. А сега трябваше да намери начин да елиминира един наистина смъртоносен противник. Трябваше да се справи с Джони Мак Кейхил. При това скоро. Той и проклетият адвокат, когото бе наел, щяха да продължат да ровят и нямаше да спрат, докато не открият истината. А това не трябваше да се случва. Дори и с цената на още едно убийство.

Мери Марта се събуди, стана от леглото и отиде в банята. Навън все още беше тъмно. Чудя се колко ли е часът? Дали мама и Кент вече са слезли долу за закуска? Те обичаха да закусват рано понякога. Но не чак толкова рано.

Можеше да отиде в стаята на Кент и да го събуди. Беше й казал, че може да влиза в стаята му, когато пожелае и я бе уверил, че няма да й се сърди, ако го събуди. Той беше толкова добър с нея. Нейният брат. Скъпият й брат.

Кент я обичаше. Обичаше я повече, отколкото я бяха обичали някога мама и татко. Той й го бе казал и тя му вярваше. Кент не би я излъгал.

Но той я бе излъгал за бебето й. Беше й казал, че е умряло. А не беше така. Кент и Лейн бяха осиновили нейното малко момче и го бяха нарекли Уил. Защо Кент я бе излъгал за бебето? Защо беше дал бебето й на Лейн?

Мери Марта се щураше в просъница и търсеше нещо, макар да не бе съвсем сигурна какво точно. Внезапно забеляза леглото в другия край на стаята й. Защо в стаята имаше още едно легло? Нима някой бе прекарал нощта с нея?

Тя се приближи на пръсти и видя, че някой наистина спи в другото легло. Но аз не зная коя е тя.

— Здравейте — поздрави Мери Марта. — Коя сте вие?

Когато жената не отговори, Мери Марта протегна ръка и разтърси неподвижното тяло. И тогава забеляза голямото мокро червено петно върху възглавницата, както и широко отворените очи на жената в леглото.

Нещо не беше наред. Жената не говореше. Не мърдаше. Дали беше умряла? Също като Кент!

Кент беше мъртъв. Мъртъв и погребан. Очите на Мери Марта се напълниха със сълзи. Как щеше да живее без Кент? Той я обичаше повече от всеки друг на този свят. Без него животът й губеше смисъл. Кент бе поискал да има малка сестричка и мама му бе родила една. Той й го беше казал. Те двамата бяха свързани навеки. И ако Кент бе отишъл на небето, то тя също трябваше да е там с него. Защо си бе отишъл без нея?

Мери Марта се отдалечи от безжизненото тяло на жената, която не познаваше, понесе се плавно през стаята и се върна обратно в банята. Слабата й, трепереща ръка започна да рови из шишенцата с лекарства, подредени на един от рафтовете в шкафа за хавлии. Най-накрая намери флакона с хапчетата й за сън. Прочете етикета, за да се увери, че наистина са те, а след това изпразни шишенцето в шепата си. Напъха таблетките в устата си, напълни една чаша с вода и ги глътна.

Сега трябва само отново да заспя, а когато се събудя, вече ще бъда на небето заедно с Кент. Той толкова ще се зарадва да ме види. Зная, че е бил самотен без мен. Лейн ще продължи да се грижи за моето бебче, както е правила и досега. Уил не се нуждае от мен толкова, колкото Кент.

Джони Мак прекара няколко часа в неспокоен сън, след което изведнъж се събуди. Седна в леглото и се ослуша, решил, че вероятно е бил разбуден от някакъв шум. Чу единствено обичайните шумове, които старата къща издаваше в малките часове на нощта. Взе часовника си от нощното шкафче и видя, че е пет без петнадесет.

Измъкна се от леглото и зашляпа бос из стаята. Погледна през прозореца, но не забеляза и следа от приближаващото утро. Навън цареше непрогледен мрак. Загадъчен. Смълчан. Смъртоносен мрак.

Той се прозина и почеса голите си гърди. Май трябваше да слезе в кухнята и да си направи едно кафе. След няколко часа щеше да му се наложи отново да се изправи пред сина си. И пред неговата властна, самоотвержена майка. Трябваше да намери начин да ги убеди, че не биха могли наистина да помогнат на Уил, ако момчето не си спомни какво се бе случило през деня, в който бе убит Кент.

Изведнъж Джони Мак зърна някакво движение долу в градината. На слабата светлина, долитаща от вътрешността на къщата, той забеляза сянката на жена, която прекоси вътрешния двор и тръгна през градината. Лейн? Какво прави навън толкова рано? И къде отива? Или може би къде е била?

Джони Мак грабна дънките си от стола, върху който ги бе захвърлил предишната вечер, съблече долнището на пижамата си, след което навлече дънките и измачканата си риза. Нахлузи бързо домашните кожени чехли на краката си и взе мигновено решение. Щеше да тръгне след нея. Тя очевидно бе прекарала една ужасна нощ. Също като него. И ако Лейн решеше, че има нужда от него, той би искал да бъде наблизо. Освен това, може би щеше да е по-разумно, ако двамата поговореха насаме, преди да се срещнат с Уил.

Джони Мак тихичко слезе по задното стълбище, прекоси кухнята и излезе в задния двор. Лейн не се виждаше никъде. Но той инстинктивно разбра накъде беше тръгнала.

Градината на семейство Ноубъл, все така добре поддържана, както и в миналото, простряла се върху повече от два акра земя, започваше непосредствено зад къщата и до нея се стигаше по три редици бетонни стълби, заобиколени от буйна зелена растителност. От градината излизаше застлана с камъни пътека, която водеше към реката и стария хангар за лодки.

В миналото домът на семейство Ноубъл бе единствената в този район къща, построена в центъра на огромна плантация. С годините обаче градът бе настъпвал към имението и с времето върху някогашната земя на семейство Ноубъл една по една се бяха появили още няколко красиви, богаташки къщи.

Колко ли й струваше на Лейн, за да поддържа къщата и градината по начина, по който семейството й бе правило това поколения наред? Разходите по поддръжката сигурно поглъщаха изцяло и без това скромните й доходи. Баща й, й бе завещал своите четиридесет и девет процента от Хералд, но малкото пари, които й бе оставил в наследство, бяха блокирани в попечителски фонд за Уил и за другите деца, които Лейн би могла да роди. Бил Ноубъл беше умен мъж и се бе постарал да направи така, че Кент Грейъм да не получи и цент от парите му.

Джони Мак знаеше със сигурност, че печалбите от Хералд намаляват с всяка изминала година. Знаеше също така, че Лейн тайничко бе продала част от бижутата на майка си. Тя никога не би се разделила с бижутата на Селест Ноубъл, ако отчаяно не се бе нуждаела от пари. В края на краищата, някои от тези накити принадлежаха на семейство Ноубъл още отпреди Гражданската война.

Когато научи за продажбата на бижутата, той поръча на Уайът Фостър да открие всяко продадено бижу и да го купи обратно за Лейн. Щеше да й ги върне, когато прецени, че е настъпил моментът за това.

Докато вървеше към брега на река Чикасоу той се питаше дали ще намери Лейн на брега, или вътре в хангара, седнала на палубата на бащината си лодка. Когато преди години се срещаха, за да си поговорят — само да поговорят — те често се усамотяваха в хангара, но през горещите нощи обикновено предпочитаха да седят на речния бряг.

Точно там я намери. Седеше на тревата, обвила ръце около коленете си. Луната я къпеше с бледите си златисти лъчи. Тя цялата блестеше. Искреше в мрака. Косата й падаше свободно по голите й рамене.

Какво бе накарало Лейн да излезе от къщата още преди зазоряване? Защо не бе могла да заспи? Ако я повикаше по име дали щеше да се изправи и да дойде при него? Или щеше да побегне надалеч?

Той се приближи, а тя продължи да седи, загледана в тъмното небе, без да си дава сметка за присъствието му. Беше облечена само с жълтата си памучна нощница, която бе толкова тънка и прозрачна, че под нея се виждаха всичките извивки на тялото й. Цялото му същество бе привлечено от жената пред него. И, сякаш получил прозрение от бога, той бе осенен от мисълта, че през целия си живот бе чакал този миг. Като тийнейджър бе отрекъл чувствата, които изпитваше към Лейн. Успял бе да убеди сам себе си, че уважава Бил Ноубъл и дъщеря му прекалено силно, за да си позволи да отнеме невинността на Лейн. Но тя вече не беше невинно малко момиченце. А той бе чакал цял един живот, за да получи нещо, което винаги му бе принадлежало. Дали и тя, също като него, бе разбрала, че двамата отдавна вече трябваше да са станали любовници?

Само две неща можеха да му попречат да получи онова, което желаеше. Божията намеса, или отрицателният отговор на Лейн.

17.

Лейн обви ръце около тялото си и разтърка с длани голите си рамене. Дори и през август край реката беше хладно толкова рано сутринта. Защо не се бе сетила да се наметне с халата? А и какво изобщо правеше тук? Бягаш, защото си уплашена до смърт. Опитваш се да избягаш от съня. Но това беше само един сън. Не беше реалност. А в момента единствено реалната действителност можеше да я нарани.

Сънят обаче много лесно можеше да се превърне в реалност. Само една нейна дума и Джони Мак щеше да й стане любовник. Лейн не беше сляпа и забелязваше начина, по който я гледаше. Той я желаеше. Желаеше я така, както навярно бе пожелавал безброй други жени през годините. Тя можеше да отстъпи, можеше да му се отдаде, но дали би могла да се примири с факта, че за него не е нещо специално, че не е единствената жена на земята, орисана да укроти звяра в него? Такива бяха глупавите й фантазии на младини. Но сега вече бе станала по-зряла и по-мъдра. Някога го обичаше с цялата си душа, а той я уважаваше и ценеше приятелството й. Това обаче бе останало в миналото. Какво ги свързваше сега? Недоверието. Подозренията. Едно дете, на което и двамата отчаяно искаха да помогнат. И една първична страст, която влияеше върху всички останали аспекти от взаимоотношенията им.

Лейн никога преди не бе познала такава страст, не бе изпитвала силното желание, което я измъчваше денем и нощем. В началото на брака си се бе опитала да обикне Кент, опитала се бе да изпита наслада от физическия контакт между двамата. Неговият егоизъм обаче и себичното му желание да изтръгне Джони Мак от сърцето й бяха издигнали стена помежду им. А с годините жестокостта на Кент успя да унищожи и слабата привързаност, която някога бе изпитвала към него.

Какво ли би изпитала, ако можеше да се люби с мъжа, когото истински желаеше? Дори и да си даваше сметка, че не би могла да очаква нещо повече от една краткотрайна връзка с него, тя се питаше дали не си струваше да изгуби сърцето си отново, само за да получи единствения мъж, когото винаги бе желала.

Небето на изток започна да просветлява и тя си помисли за родилните болки, които съвсем скоро щяха да дадат живот на новия ден. Лунният сърп бавно избледня, сякаш се готвеше за последен поклон, преди да напусне звездната сцена. Неспирният, примамлив ромон на реката отекваше в смълчаното утро, а сутрешният ветрец браздеше водната повърхност и образуваше малки, къдрави вълнички.

Лейн се изправи и стъпи с босите си крака на студената и росна трева. И тогава го видя. Силуетът на висок мъж. Тя ахна, а след това се успокои, осъзнала, че е Джони Мак. Облекчението й обаче не продължи дълго. Дори и в полумрака Лейн можеше да забележи копнежа и решимостта, струящи от черните му очи. Веднага разбра защо я бе последвал. Не бе тръгнал след нея, за да разговарят за убийството на Кент. Или пък за Уил. Не беше тук, за да я увери за пореден път, че се бе върнал в Ноубълс Кросинг, за да й помогне.

Той продължи да се приближава, а лъчите на залязващата луна разкриваха все по-ясно стройната му, широкоплещеста фигура. По всичко личеше, че се бе измъкнал от леглото много набързо. Косата му беше разрошена, а ризата му — разкопчана. Цялото му същество излъчваше неподправена мъжественост и сила.

Лейн стоеше като замръзнала, подобно на елен, уловен в светлината на фаровете, неспособен да избяга от грозящата го опасност. Душата й се раздираше от противоречиви емоции, страхът й се бореше със силното желание и копнежа по този мъж. Рационалната част от съзнанието й, й подсказваше, че трябва да бяга, но тялото й я умоляваше да остане, да отвори сърцето си и да приеме неизбежното.

— Лейн. — Произнесе името й с неизразима нежност и обич.

— Не, не можем. — Тя колебливо отстъпи назад.

— Напротив, можем. — Той тръгна към нея, но след това рязко спря, забелязал, че Лейн продължава да отстъпва назад, а силуетът й бавно изчезва зад завесата от надвисналите към земята върбови клони.

— Ти не разбираш. — Когато гърбът й се блъсна в ствола на върбата, който блокираше напълно пътя й за бягство, Лейн се поспря, за да успокои накъсаното си, ускорено дишане. Беше се озовала в капан. От едната й страна беше дървото. От другата — Джони Мак, който бързо скъсяваше разстоянието помежду им. А отчаяното желание, разкъсващо душата й, само правеше капана още по-здрав.

— Накарай ме да разбера. — Той подпря едната си ръка на дънера на дървото, разперил пръсти над главата й.

Беше близо. Прекалено близо. Тя затвори очи, за да не гледа право в него. Как би могла да му каже истината за брака си с Кент? Страхливка, сгълча се Лейн. Рано или късно ще трябва да му кажеш колко глупава и наивна беше в онези години. Ще трябва да му разкажеш, че преди да извоюваш отново свободата си, се бе превърнала в достойна за съжаление, слаба и напълно безпомощна жена.

— Когато се омъжих за Кент бях девствена. — Тя отвори очи и погледна изражението на Джони Мак. Той се намръщи сякаш му бе причинила силна болка, а след това преглътна мъчително. — Винаги си бях мечтала, че ти ще си първият мъж, който ще ме люби.

— Така трябваше да бъде. — Той вдигна другата си ръка и докосна лицето й. Нежно. Колебливо. Сякаш се боеше, че тя ще го отблъсне и ще побегне. — Не можеш да си представиш дори колко силно желаех да съм първият мъж в живота ти.

— Нищо не се получи между мен и Кент. Още от самото начало. А по-късно… — Лейн дълбоко пое въздух, опитвайки се да почерпи сили от решимостта, която винаги бе носила в душата си. — Уил беше съвсем малко дете, когато престанах да споделям леглото на Кент. Двамата общувахме интимно само в случаите, когато той… когато той се налагаше със сила.

— Да не би да ми казваш, че те е изнасилвал? — Ръката на Джони Мак се сви в здрав юмрук и той я отдръпна от лицето на Лейн.

— Да, принуждаваше ме да правя секс с него. Неведнъж. И всеки път ми повтаряше, че е достатъчно просто да се престоря, че се любя с теб, защото той винаги бе подозирал, че правя точно това. Не съм казвала на никого за бруталните изнасилвания, на които ме подлагаше Кент. Единствената, която знае за тях, е Лили Мей, но аз не съм й казвала нищо. Тя сама се досети каква е истината. И се закле, че ще го принуди да спре завинаги, ако разбере, че ме е докоснал отново. — Лейн се отдръпна от дървото и от Джони Мак и се затича към водата.

— Лейн! — Джони Мак я последва, но не направи опит да я докосне, когато тя се спря и се обърна към него.

Небето на изток се обагри от пастелните цветове на изгряващото утро. Само след няколко часа хладният нощен въздух щеше да отстъпи пред жарката слънчева светлина и задушната влага на горещия августовски ден. Но тук, край реката, температурите бяха винаги с няколко градуса по-ниски благодарение на хладния ветрец, който вееше от водата.

Лейн се взираше в Джони Мак, но имаше чувството, че гледа право през него и се вглежда в миналото — в годините, пред които беше съпруга на Кент Грейъм. Годините, в които се бе оставила на милостта му и изпитваше толкова силен срам, че не смееше да сподели дори с родителите си в какъв кошмар се бе превърнал бракът й.

— След третото изнасилване му заявих, че ще го убия, ако отново се приближи до мен. — Лейн въздъхна дълбоко. — Купих си пистолет. А ти знаеш, че винаги съм мразила оръжията. След това го заплаших с развод. И възнамерявах да изпълня заканата си. Но точно тогава татко загина при автомобилна катастрофа и през последвалите почти две години трябваше изцяло да поема грижите по майка ми. А и Уил все още обичаше Кент. Затова продължихме да живеем заедно, но през повечето време всеки живееше собствения си живот. И за двама ни така беше по-лесно.

— Как си могла да продължиш да живееш с него след всичко, което ти е причинил?

Упрек ли долавяше в гласа на Джони Мак? Да не би да я кореше, че не се бе развела с Кент по-рано? Сега, връщайки се назад във времето, Лейн си даваше сметка, че е трябвало много по-рано да сложи край на този брак. Но по онова време тя вярваше, че постъпва по най-правилния начин.

— Останах съпруга на Кент, докато Уил стана почти на десет години и тогава най-сетне проумях, че един развод ще причини на детето много по-малко страдания, отколкото съвместния ни живот с Кент. По онова време пиянството на Кент бе станало толкова ужасно, че дори и мис Едит се съгласи, че Уил ще се чувства по-добре, ако живее само с мен. След развода тя продължи да плаща на Уил издръжката, която Кент трябваше да му осигури.

— Всичко, което си направила през изминалите петнадесет години, е било заради Уил, нали? — Джони Мак поклати глава, сякаш се опитваше да отрече очевидното. — Защото е мой син.

— Да, обикнах го още преди да се роди, защото беше твое дете. Но той стана и мой в мига, в който за пръв път го взех на ръце и го притиснах към себе си.

— Той трябваше да е наш син.

Лейн кимна.

— Да, трябваше. Но и сега, по някакъв странен и необясним начин, той пак е наш.

— Лейн, нима не разбираш, че двамата с теб трябваше да сме заедно тогава, преди всичките тези години. А също и сега, в този момент.

Той се присегна към нея, но тя вдигна и двете си ръце, за да го възпре.

— От толкова много години си мечтая за теб и си представям как ме любиш. Още от четиринадесетгодишната си възраст. Дори и след като напусна града, а аз се омъжих за Кент, ти остана единственият мъж в сърцето ми.

— Тогава трябваше да те взема със себе си…

— Но не го направи. И всеки път, когато Кент ме докосваше, аз си мислех за теб. С времето цялата любов, която изпитвах към теб, се превърна в омраза.

Той се вгледа в нея, а очите му се разшириха от изумление.

— Ти не ме мразиш, Лейн. Господи, скъпа, не би могла наистина да ме мразиш.

— Мразех те, защото ме изостави. Мразех те, защото бе направил дете на Шарън. Мразех те, защото заради теб се наложи да се омъжа за Кент. Мразех те и защото така и не ми се обади нито веднъж, нито веднъж не ми писа. — Лейн вдигна малките си юмруци и започна да удря с тях по гърдите на Джони Мак. По лицето й се стичаха сълзи, капеха по носа й, влизаха в устата й. — Мразех те, защото… — Тя преглътна риданията си и продължи да го налага, но ръцете й се движеха все по-бавно, а плачът й ставаше все по-силен и по-силен. — … защото те обичах толкова много, а ти не пожела да се върнеш и да ме вземеш при себе си.

Лейн потрепери, когато ръцете на Джони Мак обгърнаха тялото й. Той я привлече към себе си — бавно, внимателно, с неизразима нежност. Сведе глава и притисна устни към слепоочието й и в този момент тя сякаш се прекърши, тялото й се отпусна и се притисна към неговото. Цялото й същество копнееше за утеха и любов и тя се предаде на слабостта си, позволи си да бъде жена, раздирана от желанието си да притежава един мъж. Нейният мъж. Дори и този момент на близост да не се повтори никога повече, в този ранен час той беше неин. Само неин.

По-късно може би щеше да се разкайва за отстъпчивостта си. Но, независимо от всичките й съмнения и страхове, тя бе готова да рискува всичко, за да принадлежи поне за малко на Джони Мак. Когато устните му погалиха лицето й — ласкаво, нежно, — в тялото й се надигна мощна гореща вълна. Топлината я сгря като жаркото лятно слънце. Влага окъпа най-съкровеното кътче на женствеността й, докато тялото й се подготвяше да предстоящия любовен акт. Усети напрежение между краката си, почувства болка, каквато не бе познала до този момент.

Джони Мак целуна клепачите, носа й, бузите, брадичката и най-накрая спря устни върху нейните. Нежната ласка на меките му, потрепващи като крилца на пеперуда устни извика сълзи в очите й.

— Никога не бих те принудил насила — тихо прошепна той, без да откъсва устни от нейните. — Искам да те любя. Искам го така, както не съм искал нищо друго на този свят. Ще ми позволиш ли, Лейн? Ще ми позволиш ли да те обичам? — Зарови големите си пръсти в косата й и я дръпна силно, предявявайки правата си върху нея с увереност, която напълно противоречеше на пламенно поисканото позволение.

— Може да те разочаровам — прошепна му Лейн.

Истината бе, че никога не бе изпитала наслада от секса с Кент и често се бе питала дали и тя не носи част от вината за това. Може би беше една от онези жени, които не могат… Но с Джони Мак всичко щеше да бъде различно, нали?

Хванал лицето й в ръце, той се взря дълбоко в очите й.

— Вярваш ли ми, че няма да те нараня? Ще ми се отдадеш ли? Ще ми позволиш да те любя така, както искам?

Тя рязко пое дъх.

— Да. — Гласът й потрепери.

— Тогава няма от какво да се притесняваш, скъпа. Няма да ме разочароваш. Не би могла.

Целувката му започна със съблазнителни, ласкави докосвания с език. Когато тя отвърна на милувката, Джони Мак задълбочи целувката и завладя устата й със своята. Влажна. Топла. Властна. А когато Лейн въздъхна, той пъхна език в устата й и тя потъна в неописуемото удоволствие, което й достави интимният танц на езика му. И докато Лейн все още трепереше от страстната целувка, Джони Мак плъзна устни надолу по шията й и намери гърдите й. Устните му се сключиха около едното й зърно. Краката на Лейн се подкосиха.

— Искам да те видя — изрече той с предрезгавял от възбудата глас.

И без да чака разрешението й, пъхна палци под тънките презрамки, изхлузи ги надолу по ръцете й и свлече нощницата до кръста й. После насочи поглед към тялото й. Лейн се изчерви. Дали изглеждаше красива в очите му? Дали нямаше да остане разочарован?

Той рязко си пое дъх и изстена.

— В онези години непрекъснато се питах как ли изглеждат гърдите ти. Когато бяхме заедно се опитвах да не ги зяпам, но те бяха толкова сочни и съвършени, че едва се сдържах да не ги докосна.

Той повдигна гърдите й с ръце сякаш се опитваше да ги претегли, а след това докосна зърната с възглавничките на палците си. Лейн проплака, разтърсена от силната страст, запалила тялото й. Не знаеше колко още може да изтърпи. Той просто я бе целунал веднъж и бе погалил гърдите й, а тя вече щеше да се пръсне от обхваналата я възбуда.

Джони Мак сведе глава, за да поеме едното възбудено и твърдо зърно в устата си и едновременно с това пъхна ръка под нощницата й и погали плътта на бедрото й. Когато Лейн отметна глава назад и изплака от удоволствието, причинено й от устните му, които измъчваха с ласките си ту едната, ту другата й гърда, той стисна задника й с двете си ръце, повдигна я нагоре и я притисна към възбудения си пенис. Тънката материя на нощницата й по никакъв начин не можеше да възпре мъжествения натиск на твърдия като стомана член, изпънал до пръсване грубия плат на дънките му.

Преди Лейн да си даде сметка какво предстои, Джони Мак смъкна нощницата й надолу. Тя се свлече на земята и се насъбра около глезените й. Отдалеч приличаше на разтопен лимонен мус. Джони Мак я придърпа по-близо до себе си, пъхна едната си ръка помежду им и погали плоския й корем. Тя се хвана за раменете му, за да запази равновесие. И добре че го направи, защото в следващия миг ръката му се спусна надолу. Пръстите му проникнаха през меките косъмчета на венериния й хълм и продължиха да търсят и да изследват, опитвайки се да открият входа към женствеността й. Когато пъхна двата си пръста дълбоко в тялото й, а с палец продължи да я масажира ласкаво и нежно, бедрата й се затвориха около ръката му и не й позволиха да помръдне назад. Напрежението в тялото й ставаше все по-силно и по-силно.

— Не можеш дори да си представиш колко силно исках да направя това, когато ти беше шестнадесетгодишна и аз за пръв път забелязах, че вече не си дете — довери й той. — Винаги съм искал само теб, Лейн. Теб и никоя друга. Единствената жена, която знаех, че никога няма да имам. Жената, за която не бях достатъчно добър.

— О, Джони Мак, защо никога не ми каза какво изпитваш към мен? Аз си мислех, че просто не ме желаеш.

— Желаех те повече от всичко на света. Винаги съм те желал.

И сякаш изчерпал търпението си до край, той я вдигна във въздуха.

— Лодката на баща ти все още ли е в хангара?

— Не, продадох я — задъхано отвърна тя. — Преди повече от година.

Стиснал я здраво в прегръдките си, той отново се наведе към нея и устните им се сляха в жарка, изпепеляваща целувка. А когато най-сетне се отдръпна от нея и й позволи да си поеме дъх, Джони Мак заговори отново:

— Не мога да си спомня колко пъти през изминалите петнадесет години съм си представял как те любя в лодката. Това беше най-съкровената ми мечта в ония години, когато двамата с теб прекарвахме толкова много време край реката.

— Искаш да кажеш, че през тези години си мислил за мен?

Дали не я лъжеше? Дали не й казваше онова, което знаеше, че иска да чуе? Или наистина бе мислил и копнял за нея?

— Лейн, ти наистина не разбираш, нали?

— Какво искаш да кажеш?

Без да си направи труда да отговори на въпроса й, той я занесе под най-близката върба и я положи на земята. Тревата под нея беше росна и студена, но тя като че ли изобщо не забеляза това. Не можеше да мисли за такива неща в момент, в който Джони Мак притискаше тяло към нейното. Предницата на разкопчаната му риза докосна бедрата й, грубият плат на дънките му одра нежната й кожа. Едва в този момент Лейн си даде сметка, че е напълно гола. Но не и той.

— Ти беше моята фантазия, моят неизживян блян — призна й Джони Мак, а пламналите му от желание очи изпиваха със страстта си гърдите и лицето й. — Ти беше всичко, което желаех, макар да знаех, че никога няма да те имам. Ти беше прекалено добра за мен и аз си давах сметка за това. Въпреки това обаче исках да стана по-добър, за да бъда достоен за теб.

— Не мога да повярвам, че си изпитвал такива чувства към мен. — Сърцето й биеше като обезумяло. В душата й се надигаше радост, премесена със съжаление и страх и всичките тези противоречиви чувства се възпламеняваха в сърцето й подобно на фойерверки в нощното небе.

— С годините спечелих пари и заживях в Хюстън като почтен човек, но не преставах да мисля за теб. Представях си те щастливо омъжена за някакъв невероятен мъж, мислех си, че си майка на две или три деца. Нито за миг не ми хрумна, че би могла да се омъжиш за Кент. — Джони Мак се вгледа в очите й. — Не се върнах при теб, защото смятах, че без мен ще ти е по-добре.

Лейн нежно плъзна ръка по наболата брада на лицето му.

— Ти също беше най-съкровената ми фантазия. Знаех, че си ощастливил не една жена в града и се раздирах от ревност и завист. Отчаяно ми се искаше да разбера как бих се почувствала, ако можех да стана една от многото ти жени. — Надигна се едва-едва, за да докосне с тяло гърдите му, обви ръце около врата му и го притегли надолу към себе си. — Мечтаех си, че аз ще съм жената, която обичаш истински. Исках да бъдеш само мой. Завинаги.

Той сграбчи ръката й, свали я от лицето си я плъзна надолу по тялото си. Лейн разбра какво ще последва още преди ръката й да се спре на огромната издутина, скрита под дънките му.

— Ако наистина ме искаш, Лейн, вземи ме. Още сега.

Очите му искряха като черни диаманти, изражението на лицето му красноречиво разкриваше изпепеляващата страст, която бушуваше в душата му. Беше огромен, тъмен и опасно привлекателен мъж. Но въпреки това чакаше нея. Изпитваше непреодолимо желание да я има, но й остави свободата тя да предприеме следващия ход.

Лейн разкопча ципа му с несигурните си пръсти и ахна, усетила в ръката си огромния му, възбуден до краен предел пенис. Без да се поколебае нито за миг, тя го погали нежно и обви пръсти около него.

— Искам те, Джони Мак. Винаги съм те искала.

18.

Лили Мей ги видя да влизат в градината. Мис Лейн беше по нощница, а Джони Мак с разкопчана риза. Връщаха се от речния бряг, от стария хангар за лодки. Бяха отишли там сами. На зазоряване. Лекият нощен ветрец все още подухваше, а тъмнината на нощта започваше да отстъпва пред ярката светлина на настъпващия ден. Двамата се спряха в отдалечения край на вътрешния двор, прегърнаха се и сляха устните си в целувка. Лили Мей отклони очи и погледна надолу към кухненската мивка — не искаше да се натрапва в един толкова интимен и нежен момент.

Винаги бе знаела, че рано или късно това ще се случи. В деня, в който Джони Мак се върна в Ноубълс Кросинг, тя разбра, че старото привличане между него и Лейн все още е живо. Лили Мей въздъхна. Джони Мак и Лейн вече не бяха деца, а възрастни хора и случилото се между тях сигурно щеше да ги завладее напълно — още повече че и двамата едва сега осъществяваха фантазиите, породени от първата любов. Джони Мак може би все още не можеше да назове с истинското му име онова, което бе изпитвал към Лейн преди петнадесет години, но Лили Мей знаеше по-добре от него. Момчето още тогава бе влюбено в Лейн.

Без да поглежда повече към прозореца, тя зареди кафе машината, а след това отвори вратата на килера и влезе вътре, за да вземе брашно за своите домашно приготвени бисквити. Чу, че задната врата се отваря, надникна в кухнята и видя Лейн, която тръгна право към стълбището. Преди Джони Мак да успее да я последва, Лили Мей се спусна към него и го сграбчи за ръката.

— Почакай малко — рече му.

Той се обърна и я погледна.

— По дяволите! Много ти харесва да ме стряскаш така, нали?

— Искам да поговоря с теб.

— Станала си ужасно рано.

— Не толкова рано колкото вас — не му остана длъжна тя.

— Какво означава това?

— Означава, че ви видях с мис Лейн да се връщате от реката.

— Винаги съм смятал, че не обичаш да си вреш носа в чуждите работи, Лили Мей.

— Така е — съгласи се тя. — И при нормални обстоятелства изобщо не бих проявила интерес към онова, което става между теб и мис Лейн. Но сегашните обстоятелства изобщо не са нормални, нали?

— Какво се опитваш да ми кажеш?

— Просто те предупреждавам — отвърна тя. — Това момиче изтърпя повече, отколкото човек би могъл да си представи, а все още няма и тридесет и пет години. Ако я нараниш, ще отговаряш пред мен. Не й давай обещания, които не възнамеряваш да изпълниш.

Джони Мак закопча намачканата си риза, натъпка я във влажните си дънки, а след това прокара ръка през разрешената си коса.

— Лейн ми каза, че на времето си отправила и на Кент някакво предупреждение. Искаш ли да ми разкажеш за това?

Лили Мей повдигна вежди и го изгледа замислено.

— Значи ти е разказала как се отнасяше Кент към нея.

— Да, каза ми, че той започнал да я изнасилва, след като отказала да спи с него. Освен това сподели, че ти си заплашила Кент, че ще го убиеш, ако си позволи отново да докосне Лейн.

— Той никога повече не посмя да я изнасили — отвърна Лили Мей. — Но аз така и не можах да му простя за страданията, които й причини. Той беше един подъл, разяждан от омраза пияница и напълно заслужаваше да умре. Аз също бих го убила, без да се замисля. С най-голямо удоволствие при това. Но не го направих аз. Не беше и мис Лейн.

— Но и тя би го сторила, за да предпази Уил. Ти също би го убила. Оказва се, че и Уил би посегнал на живота му, за да предпази и защити Лейн.

— Правилно си схванал положението. Твърде дълго бяхме съвсем сами — тримата срещу целия свят. Но сега вече и ти си тук. Най-накрая зае полагащото ти се място. Защото мястото ти е тук. При Лейн и Уил.

Лили Мей отмести поглед, след което се обърна, прекоси кухнята и се върна в килера. Взе един пакет брашно и понечи да излезе. Джони Мак я пресрещна на вратата.

— Закуската ще бъде готова най-рано след час — информира го тя.

— Защо не ме повика по-рано?

Тя го заобиколи, занесе брашното до кухненския плот, отвори пакета и изсипа съдържанието му в една голяма кутия.

— Изкушавах се да го направя. Неведнъж — призна му. — Но през първите пет години просто не знаех къде да те намеря. А след това, когато започна да ми изпращаш онези чекове, видях, че са пуснати в Хюстън. Тогава попитах мис Лейн дали би искала да узнае къде се намираш и дали би те помолила да се върнеш в Ноубълс Кросинг, ако знаеше къде да те потърси.

— И тя какво ти отговори?

— Тя отговори не. По това време вече бе започнала да те мрази. Освен това беше убедена, че в никакъв случай няма да се съгласиш да се върнеш в града. Предполагам, че тогава просто съм се съгласила с нея. — Лили Мей отвори най-горния шкаф и извади оттам голяма купа. — Освен това знаех, че ако се върнеш у дома, двамата с Кент неминуемо щяхте да се хванете за гушите. — Лили Мей взе една мерителна чаша и премери четири чаши брашно.

— По онова време нямаше как да знам, че разполагаш с достатъчно пари и власт, за да се опълчиш на мис Едит и да оспориш господството й в Ноубълс Кросинг. А и ако искам да бъда напълно честна, трябва да си призная, че исках да спестя на Уил грозната истина за неговия произход. Знаех как ще реагира Кент ако някога научи, че Уил всъщност не е негов син.

— На всичкото отгоре и аз не бях направил нищо, с което да заслужа доверието ви — твоето и на Лейн. — Джони Мак издърпа един стол изпод кухненската маса, завъртя го и го яхна, седнал с лице към облегалката. Кръстоса ръце на облегалката и подпря брадичка върху тях.

— Не те виня за момчешките ти лудории. — Лили Мей извади мляко от хладилника и масло за печене от един от шкафовете под плота. — Какъв шанс имаше да станеш почтен човек, когато израсна без баща и с майка като Фейт Кейхил? Двамата с моята Шарън много си приличахте — и двамата растяхте без бащи, бяхте непокорни и бедни, изпълнени с отчаян стремеж към нещата, които не можехте да притежавате. Господ ми е свидетел, че се стараех да бъда добра майка, но не можах да дам на Шарън нищо от онова, което желаеше. При всичките си усилия успявах да й осигуря само малка част от нещата, от които се нуждаеше.

— Шарън беше голяма късметлийка, защото имаше теб. Имаше човек в живота й, който я обичаше и се тревожеше за нея.

— Тя много приличаше на баща си. — Лили Мей въздъхна дълбоко. Сърцето й се късаше като си помислеше за живота и падението на Шарън. — Ако беше използвала петдесетте хиляди долара, които й даде мис Лейн, за да устрои живота си и да направи нещо полезно и значимо за себе си, може би все още щеше да е жива. Но тя просто профука парите за коли, дрехи и наркотици. Точно наркотиците я убиха — и то много преди да се зарази с вируса на СПИН.

— Никога ли не си се притеснявала за Уил? — попита Джони Мак. — Все пак Шарън му е майка, а пък с баща като мен…

— Недей да се тревожиш за това. Вашият основен проблем, твоят и на Шарън, беше бедността, съзнанието, че сте родени на другия бряг на река Чикасоу. Ако бяхте отгледани от двама любящи родители, с малко пари и с повечко ред и дисциплина, и двамата щяхте да станете добри и почтени хора.

— Точно това е, което си искала да осигуриш на Уил, нали?

— Така е, не отричам. — Лили Мей сложи маслото в брашното и прибави малко мляко. — Шарън не желаеше бебето, а ти вече бе напуснал града. Аз, естествено, исках внукът ми да порасне в охолство и разкош, исках баща му да бъде от семейство Грейъм, а майка му — от фамилията Ноубъл.

— Никога ли не ти е тежало, че не можеш да кажеш на Уил, че си истинската му баба?

— Може и да ми е тежало. Понякога. Но през повечето време бях преизпълнена с благодарност, че мис Лейн обича Уил толкова силно. А и Кент беше съвсем различен в началото. Той обожаваше Уил и мисля, че дори обичаше Лейн. По свой собствен начин. Тогава още нямах представа, че може да бъде изключително жесток и безмилостен тиранин.

— Сега, ако можеш да се върнеш назад във времето, би ли го направила отново? Би ли помогнала на Лейн да измисли целия този заговор и да изживее живота си в лъжа?

Лили Мей започна да меси тестото с ръце.

— Ако не знаех това, което зная сега, предполагам, че бих го направила отново. Истината е, че тогава изобщо не си давах сметка, че…

Как би могла да разкаже на Джони Мак за това колко труден беше животът на Лейн през изминалите години, как би могла да сподели с него болките, мъките и страданията, които младата жена бе изтърпяла? Той обаче трябваше да научи истината. Трябваше да разбере през какъв ад е преминала. Това бе единственият начин да опознае истинската Лейн, да разбере жената, в която се бе превърнала след всичките тези години.

— Последните петнадесет години не бяха никак лесни за мис Лейн.

— Защото се е омъжила за Кент — възкликна сърдито Джони Мак.

— Да, основната част от проблемите й бяха породени от брака й с Кент. — Лили Мей поръси с брашно дървения плот и точилката, която държеше в ръка. — Имаше обаче и други неща. Внезапната смърт на баща й, който загина при автомобилна катастрофа. Двете години непрекъснати грижи за майка й, която бавно гаснеше пред очите й. — Тя сложи тестото на дъската и го разточи на тънка кора с дебелина от около сантиметър. — Прекалено малката сума пари, която наследи след смъртта на баща си. Оказа се, че трябва да разчита единствено на дохода от Хералд, който бе крайно недостатъчен, за да поддържа тази голяма стара къща и градината и да плаща за медицинските разходи и сестрите, които се грижиха за мис Селест.

— Защо Кент не й е помогнал финансово? — Джони Мак вдигна брадичка и прокара ръка по наболата си брада.

— Кент нямаше никакви пари. Не му трябваше много време, за да профука парите от попечителския фонд, завещан му от господин Джон. А и ти сигурно не си забравил, че мис Едит управлява финансите на семейството с желязна ръка. Нейното скъперничество и пестеливост са пословични.

— И мис Едит, естествено, е отказала да помогне на Лейн.

— Мис Лейн никога не е молила свекърва си за помощ. Предполагам, е знаела, че онази вещица Едит не би й дала и цент от парите си. Всъщност тя бе готова да плаща единствено издръжката на Уил. — Лили Мей взе една кръгла формичка, наряза тестото на бисквити и ги подреди в намазнена тавичка. — Мис Лейн, отраснала в безгрижно охолство и разкош, изобщо не беше подготвена за изпитанията, които животът й сервира. Омъжи се за мъж, когото не обичаше. Отгледа детето си, криейки от всички истината за неговата самоличност. Наложи й се да се справя сама с грубостите на съпруга си, с лудостта на снаха си, с лошотията на свекърва си и инвалидността на майка си. С времето намрази и мъжа, когото бе обичала безгранично. Преживя много мъчителни дни. Тъжни дни. Изтърпя неща, каквито повечето хора не биха могли да понесат. Много пъти си мислех, че няма да може да издържи, но тя, кой знае как, все успяваше да се справи с всичко.

— Заради Уил.

— Да, най-вече заради Уил. — Лили Мей сложи тавата с бисквитите във фурната.

— Ти много обичаш Лейн, нали? — Джони Мак се изправи, прекоси стаята и сложи ръка на рамото на Лили Мей.

Лили Мей го погледна право в очите.

— Аз наистина я обичам. И й се възхищавам. И искам да я видя щастлива. Можеш ли да направиш това за нея? Ще можеш ли да направиш това момиче щастливо?

— Не зная — призна си Джони Мак. — Но ти обещавам, че ще опитам.

Лили Мей се усмихна. Заля я вълна на облекчение. Решението й да повика Джони Мак се бе оказало правилно. Тя изтри ръце в престилката си и го потупа по бузата.

— Май ще е най-добре да се качиш веднага горе, за да се изкъпеш и избръснеш преди закуска. Не би искал Уил да слезе долу и да те завари в този ти вид — приличаш на разгонен котарак, прекарал цялата нощ в преследване на мадами.

Лили Мей му намигна закачливо. Той също й намигна в отговор, целуна я по бузата и тръгна нагоре по стълбите.

Лили Мей тъкмо подреждаше сребърните прибори на масата за закуска, когато Уил слезе при нея, подскачайки по стълбите.

— Добро утро. Аз ли съм първият тази сутрин?

— Така изглежда.

— Умирам от глад — заяви момчето. — Май ще закуся веднага, без да чакам мама и гостите ни.

— Ще имаш ли нещо против, ако ти правя компания? — попита Куин Кортез, застанал по средата на стълбището.

Уил погледна към адвоката на майка си, който слезе и влезе в стаята.

— Заповядайте, господин Кортез — покани го Лили Мей.

Уил изгледа намръщено мъжа, който посрещна поканата на баба му с учтива усмивка. Какво ли си мислеше Кортез за него? След признанието му пред Джони Мак, предизвикало хистеричната реакция на майка му, момчето се затвори в стаята си, опитвайки се да избяга от заобикалящия го свят. Не можеше обаче да се крие вечно от обвинителите си — крайно време беше да се изправи както пред тях, така и пред самия себе си, и да признае истината. Но каква точно беше истината? Наистина ли бе убил Кент? Способен ли беше на такова брутално убийство? Способен ли беше да пребие до смърт мъжа, когото до неотдавна считаше за свой баща?

Знаеше, че майка му се страхува от най-лошото. А също и Лили Мей. И двете бяха излъгали, за да го защитят, но какво щеше да стане сега, когато и Джони Мак вече знаеше истината? Не беше съвсем сигурен защо бе решил да разкаже на Джони Мак за случилото се през онзи ден, защо бе решил да му довери цялата истина. Може би защото той беше негов баща. Или защото най-после бе започнал да му се доверява. Той определено изглеждаше искрен всеки път, когато ги уверяваше, че единственото му желание е да им помогне.

Ами Куин Кортез? Вярваше ли този адвокат, че той е убил Кент? Последното нещо, което му се искаше в този момент, бе Куин, в отсъствието на майка му и Джони Мак, да го подложи на кръстосан разпит. Може би той трябваше да постъпи като истински мъж — да признае истината в полицията и да приеме произтичащите от това последствия. Но, господ да му е на помощ, точно в този момент изобщо не се чувстваше като мъж. Напротив, имаше чувството, че е малко хлапе. Уплашено до смърт хлапе, което иска да се скрие под крилото на майка си.

— Нямам намерение да те разпитвам, Уил, ако това е, което те притеснява — увери го Куин. — Не е нужно да ме гледаш по този начин.

— Извинявайте. — Уил седна на масата и в следващия момент Лили Мей сложи пред него чиния с пържени яйца, бекон и препечени филийки.

Куин си сипа чаша кафе и се настани от другата страна на масата, точно срещу Уил.

— Успя ли да поспиш през нощта?

— Не много — призна Уил и загреба с вилицата си от яйцата. — Предполагам, че ме смятате за ужасно разглезено хлапе, готово да прикрие истината и да остави майка си да понесе наказанието за нещо, което вероятно е извършило самото то.

— Млъквай, Уил — сгълча го Лили Мей. — Ти не си убил Кент, така че престани да повтаряш, че си го направил.

— Вие също смятате, че аз съм убиецът, нали, господин Кортез? — Уил гневно изгледа адвоката.

Куин отпи от кафето, а след това остави чашата пред себе си.

— Не зная, Уил. Според мен е напълно възможно Кент Грейъм да те е предизвикал до такава степен, че да го пребиеш до смърт. Съществува обаче и друг, не по-малко вероятен сценарий. Напълно е възможно ти просто да си станал свидетел на убийството, а частичната ти амнезия да се дължи на шока от преживяното.

— Смятате ли, че Джони Мак има право и аз наистина трябва да се консултирам с психиатър?

Необходимостта да говори с психиатър не означаваше ли, че той самият е луд? Пълно куку? Също като леля му Марта?

— Смятам, че е необходимо да направим всичко, което би ти помогнало да си спомниш събитията от деня, в който е бил убит Кент. Решението на майка ти да излъже полицаите по никакъв начин не ти е помогнало.

— Мама постъпи така с едничката цел да ме защити. — Уил вдигна вилицата с яйцата във въздуха, погледна храната за миг, а след това я натъпка в устата си, заедно с половин парче бекон.

— Разбирам мотивите на майка ти — кимна Куин. — Но сега, когато знаем истината, най-доброто, което можем да направим както за теб, така и за Лейн, е да ти помогнем да си спомниш всичко, случило се през онзи ден. Ти и майка ти — Куин погледна през рамо, — и Лили Мей вече не сте сами в тази битка.

— Това поне е дяволски сигурно. — Джони Мак влезе в кухнята. — Сега всички заедно ще се преборим, за да достигнем до истината.

Уил рязко се обърна и погледна баща си. Мъжът, за съществуването, на когото не бе и подозирал допреди няколко седмици. Мъжа, когото Кент Грейъм се бе опитал да го накара да намрази. Уил обаче не мразеше Джони Мак. Макар и неохотно, той бе започнал да харесва баща си и може би дори да му вярва.

— Искаш ли закуска? — попита Лили Мей.

— Да, искам голяма закуска — кимна Джони Мак. — Всичко, както си му е редът, плюс няколко от превъзходните ти бисквити.

— Къде е Лейн? — попита Куин.

— Предполагам, че се е успала — отвърна Джони Мак и погледна заговорнически към Лили Мей. — Вероятно е прекарала безсънна нощ.

— Мама никога не спи толкова до късно. — Вече минаваше седем часът, а през делничните дни майка му обикновено слизаше в кухнята не по-късно от шест и половина. — Може би трябва да се кача горе и да проверя как се чувства. Искам да се уверя, че е добре.

— Сигурен съм, че е — започна Джони Мак, но изречението му бе прекъснато по средата.

— Качи се да я видиш — рече Лили Мей и погледна Уил. — Иди да се увериш, че е добре. Но не я буди, ако все още спи. По-късно ще й занеса закуската в стаята.

Уил внимателно огледа израженията на възрастните около него. Нещо се мътеше. Момчето почувства напрежението, обхванало Джони Мак и Лили Мей, забеляза замисления поглед на Куин Кортез.

— Всички вие искате да се махна от стаята, за да говорите за мен, нали? — Уил погледна директно баба си. — Трябва да решите какво да правите с мен. Как да подходите към създалата се ситуация.

— Прекалената ти интелигентност не е полезна за самия теб — отвърна Лили Мей. — Защо не се качиш на горния етаж за няколко минути? Ще сложа закуската ти във фурната, за да не изстине.

— Да занеса ли на мама чаша кафе?

— Защо не? — Лили Мей взе каничката с кафе, напълни една чаша и я подаде на Уил.

Докато се качваше нагоре, чу Джони Мак да казва:

— Няма да предприемаме каквото и да било преди Лейн да е дала съгласието си. Ако тя се съгласи, ще доведа тук най-добрия психиатър в страната, за да помогне на Уил.

Лейн бавно се изтръгна от прегръдките на съня, протегна се лениво, след което седна в леглото. Вдигна ръце над главата си и атлазеният чаршаф се свлече до кръста й. Не си спомняше друг път да се е чувствала толкова прекрасно, толкова жива, толкова женствена. Няколкото страстни мига с Джони Мак бяха направили всичко това възможно. Че и повече.

За пръв път след смъртта на Кент тя искрено вярваше, че ще се намери решение на проблемите й, че съществува начин да спаси както себе си, така и Уил. В желанието си да предпази Уил Лейн бе пренебрегнала напълно здравия си разум и се бе спуснала да изпълнява несъвършения си план за спасяването му. Трябваше още тогава да се сети, че съвестта на Уил ще заговори и ще го изтормози до смърт. Трябваше да осъзнае, че дълбоко в душата си момчето копнее да разбере истината за случилото се в деня на убийството на Кент — независимо от факта, че тази истина може да се окаже непоносимо страшна и ужасяваща.

Джони Мак напълно основателно настояваше, че трябва да се опитат да помогнат на Уил да си спомни. А сега Лейн вече бе убедена, че каквото и да се случи, тя и Уил могат да разчитат, че той ще остане при тях и ще ги подкрепя през трудностите, които им предстоят.

Лейн изрита чаршафите, провеси крака от леглото и нахлузи жълтите си домашни пантофи. Ще вземе един душ, ще си сложи някоя женствена дреха и ще отиде да потърси Джони Мак. Погледна часовника и се зачуди дали другите вече са станали. Ако те вече са слезли на закуска, нямаше да може да се види с Джони Мак насаме. А те двамата наистина трябваше да поговорят за случилото се между тях. Когато се върнаха в къщата рано сутринта, и двамата все още бяха под влиянието на преживяната сексуална наслада. Освен това бързаха да се приберат по стаите си преди някой да ги е забелязал заедно.

Лейн се изправи, обви ръце около тялото си и се завъртя из стаята. Ето какво било усещането, изпитвано от жените, които Джони Мак бе обичал. Неописуемо. Невероятно, възхитително и неподлежащо на описание. Тя въздъхна и се спря пред овалното огледало. Дали вече изглеждаше по-различна? Дали преживяното с Джони Мак бе изписано на лицето й? По тялото й? Беше сигурна, че непременно бе претърпяла и някаква външна промяна, която да съответства на бурята в душата й.

— Мамо, добре ли си?

Лейн се завъртя и видя сина си, застанал на вратата с чаша кафе в ръка.

— Уил, скъпи, какво…

— Донесох ти кафе — отвърна той. — Вече минава седем и исках да се уверя, че с теб всичко е наред.

— Добре съм. — Тя му даде знак да се приближи към нея. — Дай ми това кафе. Определено имам нужда от него. Тази сутрин се проявих като истинска поспалана, нали?

Уил се ухили, след което влезе в стаята. Лейн взе кафето от него и го целуна по бузата. Изведнъж телефонът иззвъня. Веднъж. Два пъти. След това се възцари тишина.

— Лили Мей вероятно е вдигнала долу — рече Лейн. — Е, кажи ми как се чувстваш тази сутрин?

— Добре съм.

— Искаш ли да поговорим? — попита тя. — Снощи искаше единствено да те оставим на мира.

— Да, зная. Имах нужда от малко време да помисля. И да взема решение за това, което трябва да направя.

— И взе ли такова решение?

— Да. Искам Джони Мак да доведе тук психиатър. Искам да си спомня какво се случи в деня, в който умря Кент. Ако съм го убил…

— Не си — прекъсна го Лейн.

— Надявам се, че не съм, но ако все пак съм го сторил, тогава ти, аз и Джони Мак… и Лили Мей… всички ние заедно ще се справим с това, нали?

Лейн прехапа долната си устна, опитвайки се да сдържи риданието, надигнало се в гърлото й.

— Можеш да си сигурен в това.

Лейн понечи да остави чашата с кафето на нощното шкафче, когато с периферното си зрение улови някакво раздвижване в коридора. Погледна над рамото на Уил и видя Джони Мак и Лили Мей, които вървяха по коридора към нейната стая. Някакво ужасяващо предчувствие за надвиснала беда изпълни душата й.

— Какво има, мамо? — попита Уил. — Защо гледаш толкова странно?

Джони Мак влезе в стаята и застана само на няколко сантиметра зад Уил. Лили Мей остана на прага. На лицето й се четеше уплаха.

Уил си даде сметка, че Лейн се взира в някой, застанал зад него, и рязко се обърна.

— Какво има? — попита той. — Какво се е случило?

— Преди малко се обади икономката на мис Едит — информира ги Джони Мак. — Няма лесен начин да ви кажа това…

— Просто го кажи, по дяволите! — Лейн остави чашата си на нощното шкафче и сграбчи разтрепераните ръце на Уил.

— Джаки Къмингс е мъртва. Полицията… в лицето на Бъди Лоулър твърди, че става дума за самоубийство.

— Леля Мери Марта! — проплака Уил.

— Тя е в болницата. — Джони Мак се приближи до Уил и Лейн, застана зад тях и ги прегърна през раменете. — Мери Марта кой знае как успяла да намери приспивателните си и взела свръхдоза. Никой не е сигурен какво точно се е случило. Може да се е събудила, да е видяла тялото на Джаки и да се е паникьосала.

— Как е тя? — попита Лейн.

— Госпожа Ръсел каза, че Мери Марта била все още жива, когато я откарали с линейката.

— Искам да отида в болницата. — Уил се освободи от прегръдката и се запъти към вратата.

Лили Мей препречи пътя му.

— Няма да ходиш никъде сам. Ще изчакаш Лейн и Джони Мак. Те ще те заведат в болницата, за да видиш мис Мери Матра.

Лейн премести очи към Лили Мей и двете си размениха изпълнен с разбиране поглед. Как щеше да се почувства Уил, ако при посещението си в болницата открие, че лелята, която обожаваше, вече е мъртва?

19.

Джони Мак мразеше болниците, не можеше да понася миризмата на медикаменти и антисептици, примесена с дъха на човешки страдания и смърт. Той изпитваше неприязън към шумните сестри и техниците, които изпълняваха задълженията си като роботи и нерядко мислеха не толкова за пациентите си, колкото за храната, която щяха да хапнат на обяд. Стомахът му се стегна при вида на старите, болни и безпомощни хора, които лежаха в леглата си, а вратите на стаите им зееха широко отворени, за да може околният свят да стане свидетел на нерадостната им участ. Още по-силна мъка изпита, когато видя тъжните, изпити лица и беззвучните сълзи, когато чу жалостивия плач на близките, очакващи смъртта да предяви правата си над нечий съпруг, съпруга, дете или родител.

Два пъти през живота си бе влизал в болница. Беше още дете, когато Фейт Кейхил умря, промушена с нож от ревнивата съпруга на последния й любовник. Тогава Уили го заведе в спешното отделение на болницата и двамата заедно застанаха до леглото на Фейт. Тя отвори очи, погледна го и му речи: Изчукай ги всичките, преди да са имали шанс да те прецакат, момчето ми. Това бяха последните й думи. Той не проля нито една сълза: нито на погребението й, нито след това. Много преди смъртта на Фейт бе научил, че сълзите никога не помагат.

А когато Уили Питърс най-после намери смъртта си, повален след годините на алкохолно опиянение и съсипан от емфизема, вследствие на навика му да пуши като комин, Джони Мак прекара цялата нощ край леглото му. Предполагаше, че по онова време Уили бе човекът, когото бе обичал най-много през живота си. По някакъв странен начин бе започнал да възприема Уили като свой баща. Господ му е свидетел, че старият пияница бе единственото постоянно мъжко присъствие в живота му. Джони Мак беше на осемнадесет години, когато Уили умря. Разноските по погребението бяха поети от държавата, тъй като Уили беше заслужил ветеран от войната във Виетнам. Джони Мак измъкна стоте долара, които бе спестил до този момент, и купи цветя за гроба. Като се изключи неговия венец от червени рози, на погребението нямаше никакви други цветя. Никой, освен него в Ноубълс Кросинг не го бе го грижа за героя от войната, изпратен неоценен и неоплакан в последния му път. Само лошото момче на градчето скърбеше за него.

Вратите на асансьора се отвориха и мислите на Джони Мак се върнаха към настоящето. Той бързо последва Лейн, която подтичваше, за да не изостане от Уил. Синът му беше ужасно разстроен и се боеше, че пристигайки в болницата може да открие, че леля му е вече мъртва.

Уил изобщо не се поколеба, когато стигнаха до стая 310. Той отвори вратата и влезе в затъмненото помещение. Щорите на прозореца бяха пуснати, а лампата над леглото бе изключително слаба — единственото й предназначение бе да осветява копчето за звънеца, който трябваше да бъде натиснат в случай на нужда. Край леглото на болната, като безмълвен страж, стърчеше стойка, на която бе закачена банка за венозно вливане. Мис Едит седеше до леглото и държеше безжизнената ръка на Мери Марта. Бъди Лоулър стоеше зад нея, положил ръка върху рамото й. Джеймс Уеър, кръстосал ръце пред гърдите си, се подпираше на стената.

— Как е леля Мери Марта? Ще се оправи ли? — попита Уил.

Едит погледна Уил, а след това му махна със свободната си ръка.

— Ела тук, скъпи. — Очите на Едит се напълниха със сълзи.

Тя изглеждаше изпита и изтощена, а очите й бяха зачервени от пролетите сълзи. Облеклото и външният й вид обаче бяха безупречни. Всеки косъм от прическата й беше на мястото си, а гримът й бе съвършен. Как е могла да прахоса толкова време в поставяне на червило и грим рано сутринта, когато още не е знаела дали дъщеря й ще живее или не?

Джони Мак предполагаше, че Едит Грейъм Уеър е способна почти на всичко — включително и на любов към единственото й останало дете. Но дали тази егоистична и себична жена някога щеше да стигне дотам, че да постави нечии потребности и желания над своите собствени?

Той премести поглед от майката към дъщерята. Мери Марта изглеждаше бледа и крехка — по лицето й нямаше и следа от руменина, несресаната й руса коса се стелеше по раменете й. Като се изключи едва забележимото повдигане и спускане на гърдите й, Мери Марта лежеше напълно неподвижно в леглото си, но дори и в това си състояние бе запазила неповторимото си излъчване на финес и невинност.

Уил се приближи и клекна край Едит, която незабавно наведе глава и го целуна по челото.

— Уил, сладко дете, как разбра?

— Госпожа Ръсел се обади и ни каза за случилото се.

— Беше истински кошмар — рече Едит. — Онази ужасна Джаки Къмингс да се самоубие точно в стаята на Мери Марта. А моето бедничко момиче се е събудило и е намерило мъртвото й тяло… А може би дори е видяла… Никой не е очаквал тя да се събуди. Беше взела приспивателно и…

Джони Мак не можа да не забележи, че ръката на Бъди стисна с все сила рамото на мис Едит, която веднага замълча.

— Леля Мери Марта ще се оправи ли? — повтори въпроса си Уил.

— Лекарите й направиха стомашна промивка — включи се Бъди. — Смятат, че ще се оправи. — Той пусна рамото на Едит, след което протегна ръка и подкани Уил да се изправи. — Баба ти… тоест, мис Едит, е уморена. Защо не я убедиш да си почине малко и да изпие едно кафе?

— Не искам да оставям бебчето си само. — Едит с все сила стисна ръката на дъщеря си.

— Аз ще остана при нея — заяви Бъди. — Ти си много уморена и вече не можеш да разсъждаваш разумно. Защо не тръгнеш с Уил.

— Хайде, бабо — подкани я Уил. — Бъди има право. Наистина имаш нужда от почивка. Изглеждаш изтощена.

Уил помогна на мис Едит да се изправи и я изведе от стаята. Лейн и Джони Мак се отдръпнаха, за да им направят път. Джеймс се отмести от стената и ги последва в коридора. Когато мина край Джони Мак, той му кимна, но не каза нищо.

— Защо не отидеш с Уил? — предложи Джони Мак и погледна Лейн. — Искам да задам на Бъди няколко въпроса относно случилото се.

Лейн стисна ръката на Джони Мак и го изгледа въпросително, но каза само:

— Ще заведем мис Едит в салона. Ела при нас, след като свършиш разговора си с Бъди.

— Няма да се бавя.

В мига, в който двамата останаха сами в стаята на Мери Марта, Бъди го изгледа враждебно и изръмжа:

— Какво, по дяволите, искаш, Кейхил?

— Да отговориш на няколко въпроса.

— И кое те кара да мислиш, че ще отговоря на въпросите ти?

Джони Мак седна в големия разтегателен фотьойл, който се включваше в стандартната мебелировка на всяка болнична стая. Облегна се назад, преметна десния крак над лявото си коляно и се отпусна.

— В една къща се извършват едновременно самоубийство и опит за самоубийство. При това в една и съща стая. Почти по едно и също време. Странно, не мислиш ли?

— Няма нищо странно. Джаки Къмингс се е самоубила, а когато Мери Марта видяла мъртвото й тяло, явно е превъртяла и по причини, които никога няма да разберем, взела свръхдоза от приспивателните си.

— И защо, според теб, го е направила?

— Кой би могъл да проумее мотивите на Мери Марта? — Бъди се наведе над спокойната, смълчана фигура в болничното легло. — След убийството на Кент тя изобщо не прилича на себе си.

— Тя като че ли прие много тежко смъртта му, нали?

Сърдитият поглед на Бъди прониза Джони Мак.

— Той беше неин брат. И тя го обичаше.

— Хмм… наистина го обичаше. Обичаше го почти толкова, колкото го и мразеше.

Бъди постоянно свиваше и отпускаше юмруци.

— Недей да ровиш в миналото, независимо от това, което си мислиш, че знаеш. Запази мълчание. Заради всички нас.

— И заради Лейн ли?

— Няма състав от съдебни заседатели, който да признае Лейн за виновна — умолително изрече Бъди. — Тя никога няма да бъде осъдена.

— Щом си толкова сигурен в това, защо, според теб, Уес Стивънс представи доказателствата, с които разполага, в съда? Защо успя да убеди съдебните заседатели да повдигнат обвинение срещу Лейн?

— Ще трябва да зададеш този въпрос на Уес. — Ситни капчици пот избиха по горната устна на Бъди.

Забелязал нервността на Бъди, Джони Мак стана от фотьойла, погледна началника на полицията, а след това му се усмихна.

— Може и да го направя.

— Прави каквото искаш. Никой никога не е могъл да те спре. Но те предупреждавам, че ако започнеш да разпространяваш някакви долни лъжи за Мери Марта, ще…

Гневният, предупредителен поглед на Джони Мак го накара да замълчи по средата на изречението.

— Никога не съм наранявал Мери Марта и мога да ти обещая, че и сега нямам намерение да го правя. Но предполагам, че ти вече и сам си го разбрал. Някъде през годините изведнъж си открил, че не аз съм лошият и порочен брат, нали?

Бъди не отговори, но неподправеният ужас, появил се в очите му, даде на Джони Мак всички необходими отговори. Бъди, също като него, знаеше тайната. Джони Мак отклони поглед, обърна се и тръгна да излиза от стаята. После изведнъж се спря и погледна отново към Бъди, седнал край леглото на Мери Марта. Изписаните на лицето му обожание и копнеж почти възпряха Джони Мак да му зададе един последен въпрос. Почти.

— Между другото, как точно се е самоубила Джаки Къмингс?

— Какво? — Бъди рязко вдигна глава, а очите му се разшириха от изненада.

— Как се е…

— Застреляла се е в главата.

— Странно, че никой не е чул изстрела.

— Използвала е заглушител.

— Ужасно мило от нейна страна, нали? Очевидно не е искала да обезпокои обитателите на къщата.

Преди Бъди да успее да отговори каквото и да било, Джони Мак излезе в коридора. В цялата тази история имаше много скрити и неизяснени моменти. Беше готов да заложи и последния си милион на това. Две жени, медицинска сестра и нейната пациентка, правят опит за самоубийство в една и съща нощ? И защо? Има ли някаква връзка между случилото се през изминалата нощ и убийството на Кент? Все някъде се криеха отговорите на тези въпроси. От него се искаше единствено да ги намери.

На Лейн й се искаше Джеймс и Уил час по-скоро да се върнат с кафето. Не желаеше да стои сама с Едит, с майката на Кент, с жената, обвинила я в убийството му.

— Благодаря ти, че позволи на Уил да дойде в болницата. — Едит дари Лейн с насилена, неискрена усмивка. — Сигурна съм, че той ще е първия човек, когото тя ще пожелае да види, след като се събуди.

Едит седеше с изправен гръб на самия край на един пластмасов зелен стол, поставен в единия ъгъл на чакалнята. Кръстосала глезени и скръстила ръце в скута си, тя създаваше впечатлението, че е истинска аристократка. Но Лейн знаеше, че това не е истина. Едит Ноубъл Грейъм Уеър може и да беше родена в богато и аристократично южняшко семейство, може и да беше отгледана като дама с безупречни маниери и възпитание, но в действителност майката на Кент беше само една безжалостна бизнес дама, алчна и жадна за власт жена и първокласна кучка.

— Защо смяташ, че бих попречила на Уил да дойде, при положение, че зная, че той и Мери Марта изпитват силна обич един към друг? — Лейн преустанови нервните си разходки и се спря на едно място.

— Предвид обстоятелствата… Не бих могла да те обвинявам, че ме мразиш достатъчно, за да…

— Мисля, че за момента, заради Уил, двете с теб трябва да забравим личните си разногласия.

Лейн познаваше Едит от много години, още от детството си, но в този момент й се стори, че жената пред нея за пръв път изглежда на истинската си възраст. Независимо от гладкото й лице, постигнато след немалко пластични операции, въпреки стройната й, дребничка фигура и идеално боядисана коса, мис Едит вече не изглеждаше жизнена и младолика.

Вярно, че същата тази жена бе изгубила сина си само преди няколко седмици, а днес едва не бе загубила и дъщеря си. Скръбта и тревогите бързо състаряват хората. Каквато и да бе истинската причина, все нещо бе успяло да отмие блясъка и лустрото на вечно младия образ, който Едит бе създала за себе си.

— Независимо че изпитвам дълбока благодарност към теб, задето позволи на Уил да дойде днес тук, аз все пак смятам, че е невъзможно да забравя за разногласията ни. — Едит стана от стола, прекоси помещението с царствената си походка и застана пред Лейн. — Обвинявам теб за случилото се с Мери Марта. Тя се разстрои ужасно след смъртта на Кент. Ако ти със своите действия не я бе лишила от брат й, тя едва ли щеше да загуби разсъдъка си дотам, че да погълне свръхдоза приспивателни.

— Разбирам, че си ужасно разстроена, но дори и ти не би могла да ме обвиняваш за постъпките на една жена, която през целия си живот е била умствено и емоционално нестабилна.

— Мога и те обвинявам! До смъртта на Кент дъщеря ми беше сравнително стабилна. Моите деца бяха много близки помежду си. Мери Марта обичаше дълбоко Кент. И той й отвръщаше със същото.

Лейн отвори уста, за да отговори, но изведнъж чу гласа на Джони Мак, който, застанал някъде зад нея, направи изненадващ коментар.

— Мери Марта мразеше Кент точно толкова, колкото го и обичаше, и ти, мис Едит, знаеш това не по-зле от мен! — Джони Мак стоеше на вратата на чакалнята.

— Нямам представа за какво говориш. — Едит изсъска думите, а след това демонстративно обърна гръб на Джони Мак.

— Напротив, знаеш прекрасно за какво говоря.

Той хвърли един бегъл поглед на Лейн и съсредоточи цялото си внимание върху Едит. Застана точно зад нея, но тя отказа да го погледне.

— Зная тайната — прошепна той.

Лейн пристъпи по-близо, опитвайки се да чуе какво си говорят Джони Мак и мис Едит. Той наистина ли спомена нещо за някаква тайна. Каква тайна?

Едит потрепери едва-едва, но успя да запази самообладание — нито помръдна, нито направи опит да отговори. Лейн неведнъж бе виждала Едит да реагира по този начин — всеки път, когато чуеше нещо, което не би искала да се споменава, тя правеше всичко възможно, за да го пренебрегне. Точно така постъпваше и в този момент.

— Знам малката ти долна, мръсна тайна — повтори Джони Мак. — Мери Марта ми разказа всичко още преди години. През онази нощ, в която Кент ме хвана заедно с нея, докато й помагах да се прибере у дома. Нали се сещаш, след като я намерих да се скита недалеч от кънтри клуба. Тя беше пийнала и много разговорлива.

Раменете на Едит се напрегнаха. Лейн чакаше, сдържайки дъха си и се питаше за каква точно тайна говори Джони Мак.

— През онази нощ тя ме умоляваше да я любя, но аз отказах. — Джони Мак хвърли на Лейн един поглед, с който мълчаливо я умоляваше да прояви разбиране. — Казах й, че ако в слуховете има някаква истина, тя може би ми е наполовина сестра.

— Слуховете бяха верни — промълви Едит с гробовно тих глас. — Ти не по-зле от мен знаеше, че Джон беше твой баща. Защо мислиш, че аз… — Тя рязко замълча, усетила се, че е на път да признае един от най-тайните си грехове.

Е, бащинството на Джони Мак със сигурност не беше толкова добре пазена тайна. Нямаше човек в града, който да не бе чувал слуховете по този въпрос. Не, каквато и да беше въпросната тайна, тя очевидно не бе публично достояние.

Джони Мак обаче не се отказваше.

— Знаеш ли какво ми довери Мери Марта, когато й заявих, че двамата с нея не бива да се любим, защото може да се окаже, че сме брат и сестра?

Едит рязко се завъртя, стиснала ръце пред себе си с оголени за атака нокти.

— Никой няма да ти повярва. Чуваш ли ме? Каквито и мръсни лъжи да изречеш, никой няма да ти повярва.

— Така ли? Онова, което научих от Мери Марта, според теб не обяснява ли защо тя през целия си живот бе съпътствана от умствени и емоционални проблеми?

— Тя просто е прекалено деликатна и чувствителна — също като майка ми на времето — възрази Едит и вирна предизвикателно нос.

— Това може и да е вярно, но…

— Отказвам да те слушам повече. Теб и твоите брътвежи.

Джони Мак обаче не мирясваше. Никой не бе в състояние да го накара да замълчи. Лейн чакаше, сдържайки дъха си, чудеше се и дори малко се страхуваше от тайната, която всеки момент щеше да излезе наяве.

— Мери Марта ми каза, че няма нищо лошо в това двамата с нея да правим секс. Според нея нямаше никакво значение, че може да съм неин брат, защото и тя, и Кент вече били…

Едит изпищя, запуши ушите си с ръце и се развика с пълно гърло. Лейн погледна към Джони Мак за помощ. Мили боже! Мили боже! Той наистина ли намекваше, че… Не! Не може да е истина! Колкото и силно да бе мразила Кент заради бруталното му отношение към нея, тя не вярваше, че той е бил способен на… Не! Моля те, господи, не…

— Направи нещо за нея! — нареди Лейн.

Джони Мак сграбчи Едит за раменете и я разтърси силно. След това свали ръцете й от ушите й и я изправи точно пред себе си.

— Мери Марта е била сексуално малтретирана от Кент още от единадесетгодишна възраст, нали?

— Неееее… — Като ридаеше неудържимо, Едит изведнъж се пречупи, тялото й се сгърчи и тя се отпусна безпомощно на гърдите на Джони Мак.

Лейн ахна. Коленете й се разтрепериха, краката й омекнаха. Тя се отпусна на най-близкия стол. Стиснала треперещите си ръце, тя се насили да диша — бавно и дълбоко. През цялото това време думите на Джони Мак кънтяха в главата й. Отново и отново. Подобно на реплика от някой долнопробен телевизионен сериал.

Мери Марта е била сексуално малтретирана от Кент още от единадесет годишна възраст.

20.

Бъди Лоулър изхвърча от кабинета си.

— Какво, по дяволите, става тук?

Преди някой от подчинените му да успее да обясни причината за вдигналата се врява, Бъди забеляза Глен Манис, който се мяташе в ръцете на сержант Т. С. Бедлоу и на полицай Майк Дейвис. Бъди очакваше и бе подготвен за това усложнение. В края на краищата, Глен и Джаки вече повече от година бяха заедно и бе напълно естествено Глен да започне да задава въпроси. Ако обаче Бъди не успееше да се справи с тази ситуация по подобаващ начин, Глен можеше да се превърне в голям проблем.

Бъди се приближи нехайно до Глен и се усмихна.

— Какво става с теб, момче? Да не си откачил нещо, или какво?

— Не съм откачил — изхърка Глен, докато се бореше да се освободи. — Нито пък Джаки беше откачена.

— Обещай ми, че ще се успокоиш и ще започнеш да се държиш разумно и ще наредя на Т. С. и на Майк да те пуснат — предложи му Бъди. — Трябва обаче да ми дадеш дума, че ще се държиш прилично.

— Обещавам. — Глен преустанови борбата, но продължи да диша тежко и шумно като бик, който се кани да нападне. — Искам единствено да получа някои отговори.

Бъди даде знак на полицаите, наобиколили Глен.

— Пуснете го.

Те изпълниха заповедта и освободиха Глен, който незабавно измъкна една носна кърпа от задния си джоб и избърса потта от дебелото си, червендалесто лице.

— Аз и чичото на Джаки, Рони, уреждаме погребението й и бих искал да зная кога ще ни дадете тялото й.

Бъди въздъхна, залят от вълна на неописуемо облекчение. Последното нещо, което искаше в този момент, бе да арестува приятеля на Джаки. Колкото по-скоро приключат със случая Джаки Къмингс и погребат тялото й, толкова по-добре за всички засегнати страни, и най-вече за Мери Марта. Точно поради тази причина бе поискал незабавна аутопсия. Искаше да окачестви случая като самоубийство и да му сложи край час по-скоро.

— Защо не влезеш в кабинета ми, Глен? — Бъди махна с ръка, за да го покани вътре.

Изчака гостът му да влезе пръв, след което го последва и затвори вратата след себе си.

— Заповядай, седни. — Бъди посочи един дървен стол в средата на стаята, а той самият се подпря на бюрото и кръстоса ръце пред гърдите си. — Помолих доктор Томсън да ми направи лична услуга и да извърши аутопсията още днес, ако е възможно. Той приключи преди около половин час и ми изпрати доклада си. Тук е, при мен. — Бъди се извърна на една страна, пресегна се назад и взе една папка от металното си бюро. — Можеш веднага да се обадиш в погребалното бюро и да им кажеш, че могат да вземат тялото на Джаки още утре сутринта.

Очите на Глен се напълниха със сълзи. Бедното копеле, помисли си Бъди. Очевидно бе, че той наистина бе обичал Джаки, независимо от факта, че вероятно една четвърт от мъжете в този град бяха спали с нея поне по веднъж. По дяволите, той самият си спомняше гимназиалните години, когато Джаки разтваряше краката си не само за него, но и за половината му приятели от отбора по футбол.

— Доктор Томсън съгласен ли е със заключението ти, че Джаки се е застреляла? — попита Глен, а след това шумно издуха носа си в бялата, пропита с пот носна кърпа.

Бъди вдигна папката, удари с нея по разтворената длан на другата си ръка и въздъхна драматично.

— Боя се, че да.

Глен издаде някакъв звук — нещо средно между презрително изсумтяване и стон — след което поклати глава.

— На мен обаче това ми се струва напълно безсмислено. Тя нямаше причина да посегне на живота си. Двамата говорехме за брак, а тя ми каза, че… е, спомена, че скоро ще спечели много пари.

— Мога да ти дам да прочетеш копието от предсмъртното й писмо, ако искаш — каза Бъди. — Мис Едит вече го разгледа и заяви, че почеркът наистина е на Джаки.

— Не че се съмнявам в думите на мис Едит, но бих искал и аз да видя това писмо. — Глен повдигна малко дебелия си задник и напъха носната кърпа в задния джоб на панталона си.

Бъди отвори папката, прелисти я, а след това вдигна лист хартия и го подаде на Глен. Ръката му потрепери едва доловимо, когато се пресегна да вземе предсмъртното писмо. Бавно прочете посланието, спирайки се поотделно на всяка една дума, а очите му отново се напълниха със сълзи. Преглътна няколко пъти, полагайки очевидни усилия да не зареве като бебе.

Бъди знаеше писмото наизуст. Беше прочел шибаната бележка поне дузина пъти.

„Моля да ми простите, че избрах пътя на страхливците. В живота си извърших някои ужасни неща, но се надявам, че господ ще ме приеме на небето, независимо от всичките ми грехове. Ако съществуваше някакъв друг начин… Но няма такъв. Много съжалявам за всичко.“

Джаки.

Бележката уж казваше всичко, но в същото време не даваше никакво обяснение за цялата проклета ситуация. Бъди обаче бе виждал предсмъртни писма, които разкриваха още по-малко. Освен това бе разследвал не един случай, в който самоубиецът дори не бе оставил предсмъртно писмо.

— Казвам ти, Бъди, тази бележка ми изглежда също толкова необяснима, колкото и самоубийството на Джаки. — Глен стискаше листа с все сила. — Готов съм да се обзаложа, че тя щеше да сподели с мен, ако наистина изпитваше такива ужасни притеснения и тревоги.

Бъди се надигна от бюрото, приближи се до Глен, постави ръка на рамото му и го стисна окуражително.

— Ужасно съжалявам за случилото се и зная, че имаш безброй въпроси, на които аз не мога да отговоря. За жалост на част от въпросите би могла да отговори единствено бедничката Джаки. Нещо ужасно трябва да я е измъчвало напоследък, нещо, подтикнало я към самоубийство.

— Все още не мога да повярвам, че го е извършила. — Глен подсмръкна няколко пъти, опитвайки се да преглътне сълзите си. — Тя не притежаваше пистолет. А и не мисля, че знаеше как да го използва.

Бъди го потупа по гърба.

— Доказателствата са ясни. Доктор Томсън и аз сме напълно единодушни в заключенията си — Джаки се е застреляла сама. Може никога да не разберем защо. А що се отнася до пистолета… ами… тя го е взела от колекцията на господин Джон Грейъм, която се е намирала на тавана на къщата. Мис Едит съвсем ясно си спомня, че е разказала на Джаки за оръжейната колекция в деня, в който двете с Джаки са разговаряли за колекцията от кафеници на мис Едит.

Глен се изправи. Писмото падна от ръката му и се приземи на застлания с плочки под. Бъди преметна ръка около широките рамене на Глен, изведе го от кабинета си и го придружи до стария му шевролет никан, паркиран на улицата. Знойното слънце, спуснало се ниско до хоризонта на запад, всеки момент щеше да залезе. Бъди погледна нагоре и надолу по улицата и отбеляза, че почти няма улично движение, а тротоарите са пусти и безлюдни. Ноубълс Кросинг опустяваше веднага след мръкване и се превръщаше в едно спокойно, сънливо малко градче. На Бъди това му допадаше. В градчето не се случваше нищо предизвикателно, невъздържано и неморално. Поне не и в публичното пространство. Тъкмо обратното — всичките прегрешения и грехове в Ноубълс Кросинг се вършеха зад затворени врати. И най-често по тъмно.

— Грижи се за себе си — посъветва го Бъди. — И ме информирай за деня и часа на погребението на Джаки. Мис Едит сигурно ще иска да присъства. Аз, естествено, също ще дойда.

— Това е голям жест от страна на мис Едит. Джаки изпитваше искрено възхищение към нея. Беше ужасно развълнувана, когато я назначиха за медицинска сестра на Мери Марта. — Глен се задави от надигналото се в гърлото му ридание. Стисна устни, полагайки отчаяни усилия да не заплаче.

Глен се качи в пикапа, погледна Бъди право в очите и поклати глава. По небръснатото му лице се стичаха сълзи.

Когато пикапът изчезна нагоре по Трета улица, Бъди въздъхна с огромно облекчение. Беше очаквал с ужас срещата с Глен, защото не беше сигурен, че ще успее да го убеди, че Джаки наистина е извършила самоубийство.

Бъди се върна в кабинета си и свали клетъчния телефон от колана на панталона си. Предпочиташе да използва личния си телефон за това обаждане. Набра познатия номер.

Положението с Мери Марта беше наистина плачевно. След всичките тези години на умствени и емоционални проблеми, защо бе решила точно сега да посегне на живота си? Нима наистина не можеше да продължи живота си без Кент? А може би просто се бе събудила, видяла бе мъртвото тяло на Джаки и, превъртяла от уплаха, се бе подчинила на първия споходил я импулс. Ами ако е била будна през цялото време и бе станала свидетел на смъртта на Джаки?

Едит отговори на третото позвъняване.

— Ало?

Бъди предположи, че е очаквала обаждането му.

— Глен Манис беше при мен и смятам, че приключих с този проблем. Той е объркан и много разстроен, но двамата с него си поговорихме и мисля, че прие всички факти без никакви подозрения. В края на краищата, какво друго би могъл да стори?

— Този тъпак Манис изобщо не ме притеснява — отвърна рязко Едит. — Но виж, Джони Мак Кейхил ще ни създаде огромни проблеми.

— Не мисля, че Джони Мак би наранил Мери Марта по някакъв начин.

— Ти си пълен идиот! Да, той би предпочел да не наранява Мери Марта, но ще го направи, ако с това ще помогне на Лейн. Толкова ли не ти стига ума, за да проумееш, че ако не се отървем от него той ще повтори всичките онези гадости, които ми наговори за Кент? А какво ще стане, ако някой все пак му повярва?

Бъди стисна очи и скръцна със зъби, а лицето му се разкриви от гняв. Майната й на тази жена! Нима наистина се тревожеше единствено за репутацията на Кент?

— Всичките онези гадости, които Джони Мак наговори за Кент, отговарят на истината. Твоето скъпоценно синче съсипа Мери Марта. Унищожи я напълно и никой вече не е в състояние да й помогне.

— Да не мислиш, че аз не го зная! Всеки един ден от живота си живея с тази мисъл… раздирам се от угризения всеки път, когато погледна Мери Марта. — Едит леко се изкашля. — Трябва да предприемем нещо по отношение на Джони Мак. И колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Какво си намислила?

— Довечера късно ще дойда у вас. И двамата с теб ще обсъдим възможностите си.

— В десет часа?

— Единадесет — отвърна тя и затвори.

Бъди закачи клетъчния телефон на колана си и се облегна назад на въртящия се стол зад бюрото му. Доколкото познаваше мис Едит — а той я познаваше добре — тази вечер Джони Мак едва ли щеше да е измежду главните й приоритети. Друга беше целта на посещението й — искаше отново да бъде изчукана.

Джони Мак искаше разстоянието помежду им да не е толкова голямо — и тридесет сантиметра му се виждаха много, да не говорим за трите метра, които ги разделяха в момента. Въпреки това продължаваше да седи на канапето в кабинета и да наблюдава Лейн, която неуморно кръстосваше напред-назад из стаята. Откакто се бяха върнали от болницата, тя беше изключително нервна и раздразнителна. Първоначално Джони Мак бе решил, че състоянието й се дължи на загрижеността й за живота на Мери Марта. Но Мери Марта бе оцеляла след опита си за самоубийство и след няколко дни болнично лечение щеше да се прибере у дома. Уил също не беше причина за безпокойството на Лейн. Момчето се успокои веднага щом видя със собствените си очи, че леля му ще се оправи. Така че оставаше само едно обяснение — раздразнението на Лейн вероятно се дължеше на малката бомба, която той бе хвърлил право в лицето на мис Едит. Истинска бомба, която несъмнено щеше да вземе не една жертва.

— Искаш ли да поговорим за това? — попита я той.

— Да, искам да поговорим. — Лейн рязко спря, подпря ръце на кръста си и го погледна изпитателно. — Защо не си направил нищо, след като от толкова време знаеш истината за Кент и Мери Марта? Защо не си казал на някого?

— И какво според теб е трябвало да направя? — попита Джони Мак. — На кого е трябвало да кажа?

— Могъл си да кажеш на господин Джон или на мис Едит. Могъл си дори да отидеш в полицията.

— А господин Джон и мис Едит веднага щяха да ми повярват, нали? А и в полицията сигурно щяха да повярват на думите на едно пропаднало копеле от къмпинга с караваните, което клевети златното момче на града, така ли? — Джони Мак рязко се изправи и сграбчи ръцете на Лейн. Тя се опита да му се противопостави за миг, но когато той я дръпна към себе си, тя с готовност отстъпи. — Когато Мери Мерта ми каза, че Кент я малтретира сексуално още от единадесетгодишната й възраст, тя беше полупияна и ядосана, защото не исках… защото я отблъснах. По дяволите, част от мен изобщо не й повярва.

— Но другата част от теб е знаела, че тя говори истината.

— Да, но, по дяволите, Лейн, нито един човек в този град нямаше да ми повярва. Освен това предполагам, че Мери Марта щеше да отрече всичко и да ме нарече лъжец и клеветник.

— Могъл си да отидеш при баща ми. Той…

— Той сигурно щеше да ме изслуша с разбиране, но и на него щеше да му е трудно да повярва на мен, а не на Кент. — Джони Мак я прегърна през кръста. — Баща ти ме харесваше, но и двамата знаем, че ако се стигнеше до там, че да ти избира съпруг, този съпруг щеше да бъде Кент.

— Да, така е. Татко щеше да предпочете него и щеше да сбърка. — Лейн положи глава на гърдите на Джони Мак и обви ръце около него. — Как е възможно всички ние да сме били толкова слепи по отношение на Кент? Как не сме видели що за човек е в действителност? Зная, че след като започна да пие, той се превърна в злобно, отмъстително чудовище, но нямах и най-малка представа… Бедничката Мери Марта…

— Кент Грейъм заслужаваше точно такава смърт — пребит и смазан на пихтия. — Джони Мак нежно погали гърба на Лейн. — Убиецът му, който и да е той, е изпитвал към него силна омраза. Това поне е сигурно.

— Ти не мислиш, че Мери Марта… — Лейн изпъшка.

— Може би. А може би дори мис Едит. Освен това не бих изключил от този списък и Бъди Лоулър. Той е знаел за отношенията между Кент и Мери Марта, а според мен Бъди е готов на всичко за тази жена.

— Но мис Едит и Мери Марта са били заедно по времето, по което е бил убит Кент. А Бъди се е намирал в кабинета си в града.

— Мммммм…

— За какво мислиш? — Лейн вдигна глава от гърдите му и го погледна в очите.

— Питам се дали има някаква връзка между така нареченото самоубийство на Джаки Къмингс и убийството на Кент.

— Какво искаш да кажеш с това така наречено самоубийство?

— Наречи ме циничен мъжки шовинист, ако желаеш, но по мое мнение жените обикновено не използват пистолети, за да извършат самоубийство.

Лейн хвана двете ръце на Джони Мак и леко се отдръпна от него.

— Какво означава това?

— Скъпа, мъжете са тези, които обикновено си пръскат мозъците. А жените се нагълтват с хапчета.

— Като Мери Марта.

— Да.

— Значи според теб Джаки не се е самоубила.

— Мисля, че някой ужасно се е постарал да представи случилото се като самоубийство. Погрижил се е дори за предсмъртното писмо. Въпросът е обаче: защо?

— И отговорът е?

— Отговорът е, че Джаки Къмингс е знаела нещо, което не би трябвало да става публично достояние и някой я е убил, за да й затвори устата.

— Но кой? — Лейн рязко си пое дъх и тогава я осени прозрението. — Ти смяташ, че Кент и Джаки са били убити от един и същи човек?

— Да, така предполагам.

— О, Джони Мак… — Лейн въздъхна. — Възможно ли е животът ни да стане по-сложен отколкото вече е?

Той отново я придърпа в прегръдките си, целуна я нежно, а след това вдигна глава и се усмихна.

— Случилото се между нас тази сутрин е още едно усложнение, нали? Предполагам, че си объркана. Не знаеш какво да мислиш за чувствата си. А също и за моите. Не знаеш как ще реагира Уил, ако разбере, че ти и аз сме били… заедно.

— Наистина ли сме заедно?

Той плъзна ръце надолу по бедрата й, повдигна я леко и я притисна така, че да почувства възбудата му.

— Да, съвсем определено сме заедно.

— Двамата с теб правихме секс, Джони Мак, но не е задължително това да означава нещо повече.

— За мен определено означава. А и ти не би могла да отречеш, че и с тебе е така, госпожо. Не би могла да се отдадеш на един мъж по начина, по който се отдаде на мен, и това да не означава нищо за теб.

— Ти си правил секс безброй пъти, с безброй жени — възрази тя. — Не можеш да ме убедиш, че повечето от тези жени са били нещо повече от…

Той я целуна. Настойчиво. Страстно. Защо не можеше да проумее с хубавата си главичка, че жените преди нея са без значение? Че в сравнение с нея никоя от жените, с които се бе любил, не означава абсолютно нищо.

— И двамата знаем, че на младини извърших много глупости — рече той. — Само че аз отдавна вече не съм разпасаното хлапе, поставило си за цел да изчука всяка фуста в града. Аз съм мъж, който знае какво иска. И този мъж иска теб, Лейн Ноубъл.

— Лейн Ноубъл Грейъм — поправи го тя. — Никой от двама ни не би могъл да забрави, че в продължение на десет години бях съпруга на Кент.

— Добре. Значи не можем да забравим нито моето, нито твоето минало. Можем обаче да го сложим там, където му е мястото. Зад нас. Единственото, което има значение сега, е настоящият момент. Днешният ден. И онова, което можем да имаме заедно.

— Без никакво обвързване? Без обещания и планове за бъдещето? — попита тя. — Ще живеем ден за ден, а връзката ни ще се развива от само себе си?

О да, той искаше обвързване. Лейн беше негова и той за нищо на света не би се отказал от нея. Но може би тя не бе готова за постоянна връзка и за желанието му да я направи своя. В края на краищата, какво бе направил, за да я заслужи? Той обаче можеше да бъде изключително търпелив — особено когато ставаше въпрос за неща, които силно желае. А той наистина силно желаеше Лейн. И бе твърдо решен да я има. Тази вечер. И утре. До края на дните си.

— Ще я караме бавно, ден за ден — излъга я Джони Мак. — Стига да ми позволиш да продължа да те обичам. Защото този един път изобщо не ми е достатъчен. Не мога да ти се наситя, скъпа. Не разбираш ли това? — Той зарови ръка в косата й и сведе устни към нейните.

Тя посрещна целувката му с тихо стенание, отдавайки му се изцяло. Господи, как обичаше звуците, които тя издаваше — тези изкусителни, женствени въздишки и стонове, които без думи му разкриваха начина, по който тя реагираше на всяко негово докосване и ласка.

— Джони Мак… — Уил забързано влетя в библиотеката. — Ей, извинявайте. Не знаех, че… съжалявам. — Уил замръзна неподвижно на няколко метра от прага. Лицето му пламна от смущение.

Лейн рязко прекрати целувката, подпря ръце на гърдите на Джони Мак и се опита да го отблъсне, но той не й позволи да се освободи от прегръдката му.

— Уил, позволи ми да ти обясня — помоли се Лейн.

— Няма нищо за обясняване. — Уил сви рамене.

Джони Мак плъзна ръцете си нагоре и прегърна Лейн през раменете.

— Майка ти и аз изпитваме чувства един към друг. Не сме правили никакви планове за бъдещето, но ти обещавам, че когато настъпи моментът да се вземат някои сериозни решения, ти ще бъдеш включен в обсъждането им. Майка ти никога не би направила нещо…

— Виж, спести си приказките — прекъсна го Уил. — Ако между вас с мама има някакво привличане, аз нямам нищо против. — Уил леко изпъчи гърди и се изпъна като струна. — Искам обаче да запомниш едно — ако я нараниш по някакъв начин, ще трябва да отговаряш пред мен.

— Ще го запомня. — Джони Мак се постара да прикрие усмивката си. Неговият син се оказа страхотно хлапе. Да, наистина беше страхотен.

— Уил, скъпи, искаш ли нещо?

— Да. Куин ме изпрати да ви кажа, че господин Фостър, наетият от Джони Мак частен детектив, е тук. И разполага с информация, която може да докаже, че освен мама има и друг човек, силно мотивиран да убие Кент.

21.

Джони Мак стисна силно ръката на Уайът Фостър и му предложи да седне, но високият грубоват на вид частен детектив отрицателно поклати глава.

— Предпочитам да остана прав — изграчи той с дрезгавия си глас, който стържеше подобно на шкурка по метал.

Фостър кимна учтиво на Лейн и хвърли един бърз поглед на Уил. Лейн си помисли, че властността, която се излъчваше от този мъж, вероятно бе сплашила не един човек през годините. Само че Лейн напоследък не се плашеше лесно. И слава богу, защото в момента се намираше в една стая с трима изключително самоуверени и силни мъже. С периферното си зрение зърна Уил, застанал от лявата страна на Джони Мак и побърза да увеличи бройката на въпросните мъже на четири. Уил беше истински син на баща си, в това нямаше никакво съмнение. Беше силен. Упорит. Красив. Първокласен мъж.

— Разбрах, че си изровил някаква информация, която може да ни бъде от полза. — Джони Мак се пресегна и хвана ръката на Лейн.

— Точно така. Мисля, че успях да ви намеря нов заподозрян в убийството на Кент. Трябва обаче да разберете, че за момента всичко е все още в сферата на предчувствията и предположенията.

— На този етап сме благодарни и на това — прекъсна го Куин. — Освен това, както и сам знаеш, и друг път съм се сблъсквал с твоите предчувствия. — Обърна се към останалите и поясни: — Щом инстинктите на Уайът Фостър му подсказват нещо, значи то е неопровержима истина. Неговите предчувствия на практика се оказват безпогрешни.

Фостър бе горещо препоръчан от Куин, който неведнъж се бе възползвал от услугите на бившето ченге от Далас. А щом Куин се доверяваше на инстинктите на този човек, защо да не го стори и тя? В края на краищата, новият й адвокат не бе губил дело в съда и тя трябваше да повярва, че той и този път ще намери начин да спечели и да докаже невинността й.

Устните на Фостър леко потрепнаха, но той не се усмихна.

— Наистина ли искате детето да участва в този разговор? — Той погледна към Уил.

— Мога да изляза. — Уил се запъти към вратата.

— Не. — Джони Мак сграбчи ръката на сина си. — Уил не е дете. Той вече е един млад мъж. И участва в цялата тази каша наравно с всички нас. Затова остава.

В този момент Лейн разбра защо обича Джони Мак Кейхил, даде си сметка защо го бе обичала през целия си живот. В битката за доверието на сина му той едва ли би могъл да направи или каже нещо, което да му спечели повече точки пред Уил. Ако му дадяха шанс, той щеше да стане изключително добър баща.

— Ти съгласна ли си, мамо? — попита Уил.

— Разбира се — отвърна Лейн, осъзнала изведнъж колко важно е за всяко момче да има баща, който със своята мъжка психика и подход да балансира вродения у всяка майка стремеж да защитава и закриля детето си.

— Давай, Фостър — подкани го Куин.

Уайът Фостър отвори кафявото си кожено куфарче и извади една папка.

— Документирал съм цялата налична информация. Разполагам и с няколко снимки.

— Дай папката на Куин — каза Джони Мак. — А сега ни разкажи какво си открил.

— Джеймс Уеър, кмет на Ноубълс Кросинг и съпруг на Едит Уеър, от доста време поддържа любовна връзка с фризьорка на име Арлийн Дотън. — Фостър присви очи, погледна към Уил, изкашля се леко и продължи: — Този човек не разполага с никакви собствени капитали. Съпругата му управлява финансите на семейството, а двамата се подписали предбрачен договор преди сватбата. Ето защо веднага възниква въпросът с какви пари кметът е платил новата кола на госпожа Дотън. Защото преди шест месеца в Хънтсвил той закупил чисто нов буик на нейно име. В Декатур пък попаднах на един приказлив бижутер, който разпозна Джеймс Уеър и Арлийн Дотън на снимките, които му показах. По всичко личи, че пред последните няколко години господин Уеър е купил на изгората си няколко изключително скъпи бижута. Пръстен с рубин. Ръчен часовник, украсен с диаманти. Няколко златни огърлици и диамантен медальон под формата на сърце.

— Интересно — отбеляза Куин. — Как един човек, финансово зависим от жена си дори и за ежедневните си разходи, е могъл да плати колата и скъпите бижута?

— Има и още — продължи Фостър. — От събраната информация става ясно, че двамата на няколко пъти са пътували заедно. До Ямайка. До Смоуки Маунтинс. До Аспен. Че дори и до Дисни Уърлд. На това последното пътуване са взели със себе си и двете деца на госпожа Дотън.

Джони Мак изсвири продължително.

— Явно Джеймс се е докопал до нечии пари и разполага с тях без задръжки. Кой ще предположи от къде ги е взел?

— От Едит — изрече очевидно Лейн.

— Баба никога не би му дала толкова много пари — обади се Уил. — Освен това всичките тези пътувания са били обявени от него като служебни командировки и срещи на кметовете от страната.

Джони Мак се ухили.

— Мис Едит наистина не му е дала тези пари. Той ги е откраднал от нея.

— Разбира се! — веднага се съгласи Лейн. — След смъртта на баща ми Джеймс стана наш адвокат — мой и на мис Едит. Той се грижи за всичките спестявания и вложения на Едит. И без никакви затруднения отмъква по малко и за себе си.

— Никой не би могъл да каже колко пари е заделил за себе си. — Джони Мак насочи вниманието си към Уайът Фостър. — Успя ли да намериш някакви тайни банкови сметки?

— Ако този човек наистина има тайна банкова сметка, тя вероятно е в Швейцария — информира ги Уайът.

— Разбирам, че тази информация е силно компрометираща — отбеляза Лейн. — Не разбирам обаче каква е връзката между финансовите злоупотреби на Джеймс и убийството на Кент. Освен това изобщо не ми е ясно как бихме могли да използваме тази информация в моя полза.

Уайът леко повдигна рунтавите си вежди и я изгледа назидателно.

— В момента просто изказвам предположения… но какво би станало ако и някой друг е научил за злоупотребите на Джеймс? Ами ако този някой го е заплашил с разобличение? Да допуснем още, че този някой е бил Кент Грейъм. Аз лично смятам, че при подобно развитие на нещата Джеймс Уеър е разполагал с напълно основателен мотив за убийство.

— Мили боже! — Лейн сложи ръка на устата си. Възможно ли беше този толкова непосредствен, любезен и добродушен човечец да е способен на убийство?

— Вие обаче не разполагате с никакви доказателства, че Кент е научил за финансовите злоупотреби на Джеймс. Не знаете и дали изобщо е заплашил Джеймс, че ще го разобличи. — Уил прегърна майка си през раменете. — От каква полза ни е тази информация, щом не можете да докажете теорията си по безспорен начин? Освен това не смятам, че Джеймс е способен да убие човек. Та той не би посегнал и на муха!

— Аз само събирам информация — сви рамене Уайът. — Не познавам лично нито едно от засегнатите лица. Смятам обаче, че познавам човешката природа достатъчно добре и съм убеден, че всеки човек е способен на убийство. Нужна му е единствено добра мотивация.

— Сигурен съм, че няма да ни е никак трудно да измъкнем истината от Джеймс. — Джони Мак преплете пръстите на големите си ръце и стисна врат, симулирайки душене.

— Недей да вършиш глупости — предупреди го Куин.

— Няма. Но утре сутринта смятам да направя едно малко посещение на нашия кмет.

— Ще дойда с теб — обади се Лейн.

— Не, скъпа. Ще трябва да отида сам. С Джеймс ще си поговорим по мъжки — само той и аз.

Арлийн въздъхна със задоволство и продължи да наблюдава Джеймс, който се обличаше, докато тя лежеше на дивана в задната част на фризьорския салон. В очите на повечето жени Джеймс едва ли би изглеждал особено привлекателен. Косата му вече бе започнала да посивява и оредява. Беше среден на ръст с широк гръден кош и добре оформено бирено шкембенце. За нея обаче той беше принцът от приказките. Арлийн обичаше този мъж ужасно много и живееше за деня, в който щяха да заживеят заедно без постоянно да се крият и оглеждат. Тя искаше единствено да се оженят и да започнат нов живот далеч от Ноубълс Кросинг. Джеймс обаче непрекъснато я убеждаваше, че имат нужда от повече пари. Нима той все още не разбираше, че тя иска единствено да са заедно и е готова да живее с него дори и в палатка.

— Трябва да тръгвам. — Джеймс се наведе над нея и я целуна по устата. — Господи, толкова мразя да се разделям с теб…

— Не го прави тогава. Остани при мен през нощта.

— Виж, захарче, знаеш, че не мога да го направя. — Той я целуна отново, но когато Арлийн закачливо подръпна вратовръзката му, Джеймс я стисна за ръката. — Наистина трябва да вървя. Трябва да отида да взема Едит от болницата и да я заведа на вечеря.

Арлийн издърпа ръката си, кръстоса ръце над голите си гърди и нацупи устни в гневна гримаса.

— Хайде сега, не ми се сърди! Знаеш, че правя каквото трябва, за да подсигуря съвместното ни бъдеще. Твоето, моето и на децата.

— Започвам да се уморявам от всичкото това чакане и от обещанията ти. Времето минава, а никой от двама ни не става по-млад. Ще ми се да се съберем, преди да съм остаряла прекалено много, за да мога да ти родя поне едно дете, което да е само наше.

Думите й го накараха да замръзне на мястото си. Точно според очакванията й. Джеймс обожаваше двете й деца, но Арлийн подозираше, че би искал да има и свое собствено. Той хвана лицето й с двете си ръце и я погледна право в очите.

— Обичам те, Арлийн! И ти обещавам, че ще получиш всичко, което искаш от живота. Включително и това дете.

Арлийн сведе очи и въздъхна.

— Май ще е най-добре да вървиш. Не трябва да караме жена ти да те чака.

— Захарче, съжалявам. Наистина.

— Няма нищо — кимна тя.

— Не, има, но в момента не мога да направя нищо повече. Скоро обаче всичко ще се промени, Арлийн. Обещавам.

Тя пак кимна. Джеймс тръгна да излиза, но тя скочи от канапето, затича се след него и го настигна само миг преди да е отворил задната врата на салона. Обви ръце около него и обсипа лицето му с целувки.

— Мисли си само за мен, докато вечеряш с мис Едит.

Знаеше, че Джеймс се разкъсва между желанието да я обладае отново и необходимостта да се срещне със съпругата си. Може би трябваше да изпитва неудобство заради номерата, с които допълнително усложняваше живота му, но и тя самата не можеше да прецени още колко ще да издържи, знаейки, че Джеймс живее с друга жена. Макар Джеймс да й се кълнеше, че от години не споделя леглото на мис Едит, на Арлийн все не й се вярваше, че жена му би могла да не го желае. Това й се струваше невъзможно при положение, че тя самата го желаеше толкова отчаяно.

— Пусни ме да вървя, захарче — примоли се Джеймс.

Арлийн го освободи и отстъпи назад, а на лицето й се появи престорена усмивка.

— Обади ми се, след като си легнеш довечера.

Джеймс кимна и побърза да излезе. Арлийн се хвърли на канапето. Ето това е. Пак хукна при мис Едит като добро момче. Все едно, че е неин покорен роб.

Арлийн започна да блъска с юмруци по възглавницата. Щеше й се ударите й да попадаха в изпънатото и гладко лице на Едит Уеър. След като даде воля на гнева и безсилието си, Арлийн се изправи, облече се и влезе в предната част на салона, за да почисти. Тази вечер Джеймс трябваше да вечеря с нея, а не с Едит Уеър. Тя беше жената, която трябваше да спи в леглото му всяка нощ и да носи фамилното му име.

Арлийн не си спомняше период от живота си, в който да не бе обичала Джеймс Уеър младши, макар още от първия миг на запознанството им да бе осъзнала, че двамата с него принадлежат на два различни свята. Неговият баща беше адвокат на всички богаташки семейства на Магнолия авеню, а майка му, бивша дебютантка от Ню Орлианс, макар и не особено богата, притежаваше завидно родословие. Джеймс обаче също се влюби в нея, независимо от факта, че тя живееше на другия бряг на река Чикасоу в къща, която едва ли бе много по-голяма от гаража на семейството му.

Още тогава, като тийнейджъри, започнаха да се крият от света, за да прекарат известно време заедно. Джеймс беше първият мъж в живота й. И тя благодареше на съдбата за това. Тогава двамата градяха планове за съвместното си бъдеще, но бащата на Джеймс го изпрати в колеж в мига, в който откри, че синът му има сериозни намерения към нея и категорично му забрани да се вижда отново с онази бедна фльорца. По онова време Арлийн вярваше, че Джеймс ще се опълчи на баща си и ще откаже да скъса с нея, но по-късно разбра, че той е просто един покорен и послушен син.

Тогава Арлийн се омъжи за първото момче, което поиска ръката й. А единствената причина, поради която Уейд Кеш й предложи брак, бе откритието му, че Арлийн не проявява интерес към никого. Освен към Джеймс. Само Джеймс. Тя беше добро момиче и единствено любовта можеше да я накара да се прости с девствеността си. Предполагаше, че повечето хора биха посрещнали с насмешка твърдението, че Арлийн Викъри Кеш Моутс Дотън, развеждана три пъти, счита себе си за морална жена. Но това беше самата истина. Като се изключи Джеймс, тя бе правила секс единствено с тримата си съпрузи. А Джеймс на практика също й беше съпруг, нали така? Дълбоко в сърцето си тя възприемаше Джеймс като свой съпруг. Двама души, свързани от дълбока любов, бяха точно толкова обвързани, колкото и всяка друга двойка, сключила официално брак.

Трябваше само да прояви още малко търпение. Джеймс й бе обещал, че съвсем скоро ще вземат децата й и ще напуснат Ноубълс Кросинг. Трябваше да изчакат още съвсем малко — докато той задели още малко пари.

Когато Джеймс Уеър влезе в приемната на кабинета си на следващата сутрин, той завари вътре един неочакван посетител. Преди секретарката му, Пени Уолш, да успее да каже каквото и да било, Джони Мак Кейхил се изправи от фотьойла край камината и замислено огледа Джеймс.

— Наближава единадесет — отбеляза Джони Мак. — Днес май доста си позакъснял, а?

— Отбих се в болницата, за да видя Мери Марта.

— Какъв съвестен и грижовен баща.

Джеймс се изкашля едва-едва, погледна към Пени Уолш, която попиваше всяка казана дума, а след това се осмели да погледне Джони Мак право в очите.

— По една случайност аз съм изключително привързан към Мери Марта. — Джеймс отвори вратата на кабинета си, обърна се с лице към своя гост и попита: — Какво мога да направя за теб?

— Е, въпросът не опира до това, което можеш да направиш за мен, а до онова, което аз мога да сторя за теб.

— Боя се, че не успявам да следя мисълта ти.

— Съвсем наскоро се сдобих с много интересна информация и съм готов…

— Заповядай, влез — покани го Джеймс и махна с ръка, за да отпрати секретарката. — Пени, ще бъдеш ли така добра да отидеш до хлебарницата, за да купиш малко сладки? Ще те помоля след това да ни приготвиш и каничка прясно кафе.

— Разбира се, господин кмете.

В мига, в който Пени напусна офиса, Джеймс затвори вратата на приемната и се обърна към Джони Мак.

— Предполагам, че си разбрал за… за връзката ми с една определена дама.

— Да, научих за любовната ти връзка с Арлийн Дотън.

— Аха. Да.

— Дай да си изясним нещата още от самото начало — предложи Джони Мак. — Пет пари не давам коя е жената, която чукаш. И не съм тук, за да те заплашвам и изнудвам заради изневярата ти.

— Защо тогава? — Тялото на Джеймс се обля в студена пот. Джони Мак, естествено, не знаеше нищо за парите. Разбира се, че не. Как би могъл да разбере?

— Наел съм един от най-добрите частни детективи в страната, който си е поставил за цел да разнищи живота на хората в Ноубълс Кросинг. Що се отнася до мен, заподозрян е всеки, който е поддържал някакви взаимоотношения с Кент Грейъм.

Запази спокойствие, повтаряше си Джеймс. Не позволявай на Джони Мак да те сплаши. Не се издавай.

— Разбирам мотивите ти и начина ти на мислене. Опитваш се да направиш и невъзможното, за да помогнеш на Лейн. Ако мога да направя нещо, за да…

— Можеш. Можеш да си признаеш, че си убил Кент.

— Какво!

Джони Мак да не се е побъркал? Никой по никакъв начин не би могъл да го свърже с убийството на Кент. Освен това той имаше алиби. Арлийн щеше да се закълне пред цяла купчина библии, че по това време той е бил в салона й, за да се погрижи за маникюра си. Това бе обяснението, което бе дал на Бъди Лоулър, който вероятно бе заподозрял, че Арлийн се грижеше не само за маникюра му. Но, каквото и да станеше от тук насетне, Джеймс възнамеряваше да се придържа към първоначалната си версия.

— Ти ли уби Кент? — попита Джони Мак.

Дяволите да го вземат този Кейхил, който го плашеше до смърт! Винаги се бе страхувал от него. Джони Мак беше висок, силен и подъл. На всичкото отгоре имаше поглед на убиец, всяващ страх у себеподобните му.

— Не, не съм убил Кент. Защо ми е да убивам заварения си син? Кент и аз сме били приятели през целия ми живот. Дори му бях кум на сватбата с Лейн.

Джеймс забеляза видимото потреперване на Джони Мак и заключи, че темата за брака на Лейн и Кент не беше измежду любимите му. Реши, че ще е в негова полза, ако не засяга въпроси, които допълнително биха усложнили положението.

— Откъде взе пари, за да купиш на Арлийн кола и скъпи бижута, как успя да финансираш няколкото ви съвместни и доста разточителни ваканционни пътувания? — Джони Мак прикова погледа си върху Джеймс, а очите му, стеснили се до зловещи цепнатини, проблясваха заплашително.

Джеймс подръпна яката на ризата си, неволно разхлаби възела на вратовръзката си и преглътна няколко пъти, преди да направи опит да отговори. Как, по дяволите, бе научил за това? О, да, неговият частен детектив. Но дали знаеше за злоупотребите му? Естествено, че знаеше. Кейхил не беше глупак. И вече се бе досетил, че съществува един-единствен източник на средствата, които Джеймс така самодоволно бе изхарчил за Арлийн и децата й — и този източник беше Едит.

— Ти и сам знаеш отговора на този въпрос, нали? — Джеймс се отпусна на стола зад бюрото му, тапициран с тъмночервена кожа.

— Зная, че крадеш пари от мис Едит и ги внасяш в тайна банкова сметка. — Джони Мак се ухили, надвеси се над бюрото на Джеймс и го погледна право в очите. — Зная още, че Кент Грейъм е разбрал какви ги вършиш и ти е поискал обяснение.

Джеймс се разтрепери като лист, ръцете му заподскачаха неудържимо. Той ги подпря върху бюрото си, опитвайки се да ги укроти. Джони Мак блъфираше, нали така? Това бяха само предположения. И най-добрият частен детектив в света нямаше как да стигне до тази информация.

— Играеш си на предположения и догадки, Кейхил. — Джеймс се надяваше гласът му да прозвучи достатъчно убедително, независимо от факта, че в момента не изпитваше никаква увереност.

— Кент те е заплашил, че ще те разобличи и ти си го убил, за да го накараш да замълчи.

Джеймс скочи от стола си, надвеси се над бюрото си и гневно изгледа Джони Мак.

— Не можеш да докажеш и думичка от това, което твърдиш.

— И двамата с теб знаем каква е истината, нали? Сигурни сме, че Лейн не е убила Кент, а това означава, че някой друг го е направил.

— Но не съм аз. Кълна се. Не съм аз!

— Тогава няма от какво да се притесняваш, нали?

— Ти… ще кажеш ли на Едит за… Ако споделиш подозренията си със съпругата ми, тя ще ме унищожи.

— Дойдох тук, за да ти дам възможност да ни помогнеш да докажем, че Лейн е невинна. Ще ти бъдем изключително благодарни, ако споделиш с нас онова, което знаеш за случилото се.

— Но аз не разполагам с информация, която би могла да е в полза на Лейн. — Когато забеляза недоверието в очите на Джони Мак, Джеймс си даде сметка, че трябва да каже нещо, което поне временно да задоволи мъжа, притежаващ властта да опропасти бъдещето му. — Зная, че Едит използва цялото си влияние, за да направи така, че Лейн да бъде обвинена в убийството на Кент. Твърдо е решена да види Лейн осъдена. Но аз ти се кълна, че не съм убил Кент и не зная кой го е направил.

Джони Мак прониза Джеймс със смъртоносния си поглед.

— Ако ме лъжеш… ами, нека просто да кажем, че затворът ще бъде за предпочитане пред онова, което ще ти сторя, ако разбера, че съзнателно оставяш Лейн да понесе отговорността за нещо, което самият ти си извършил.

— Разбирам.

Без да изрече и дума повече Джони Мак отвори вратата, но преди да успее да излезе отвън, Джеймс го настигна и го спря.

— Няма да кажеш на Едит за… нещата, които обсъждахме с теб, нали?

Джони Мак сведе глава и прошепна в ухото на Джеймс.

— Мис Едит отдавна си е заслужила всяка злина, която би могла да я сполети. Ако ти наистина не си убил Кент и не знаеш кой го е направил, то няма защо да се притесняваш, че ще те издам. Но ако делото на Лейн стигне до съда и видим, че нещата не вървят добре, Куин Кортез ще те призове като свидетел. И ако сметне, че по този начин помага на Лейн, би могъл дори да те обвини.

Неспособен да се помръдне, изгубил напълно дар слово, Джеймс видя Джони Мак да се усмихва и да докосва учтиво периферията на шапката си, сбогувайки се с Пени, която тъкмо се бе върнала от хлебарницата. Тананикайки си някаква мелодия, Джони Мак излезе от офиса и остави вратата след себе си отворена. Пени бързо я затвори, след което се обърна и погледна Джеймс.

— Добре ли сте, господин Уеър? Изглеждате ми пребледнял.

Джеймс кимна няколко пъти. Не, не беше добре. Беше прецакан и изигран. И какво щеше да прави сега, по дяволите? Компрометираща информация като тази, с която разполагаше Джони Мак, не можеше дълго да се пази в тайна. Може би трябваше да грабне Арлийн и децата й и да се махне от този град по възможно най-бързия начин? Не разполагаше с достатъчно пари, но щеше да им се наложи да се справят със сумата, която вече бе успял да задели.

— Кмете, нещо не е наред ли? — отново попита Пени.

— Не, всичко е наред — смотолеви той. — Аз… трябва да проведа един телефонен разговор, Пени. Моля те, погрижи се никой да не ме безпокои.

— Разбира се.

Джеймс влезе обратно в кабинета си, затвори и заключи вратата, приближи се до бюрото и вдигна телефонната слушалка. Набра номера, седна в кожения си стол и зачака да му отговорят.

— Фризьорски салон Кън енд Кърл. На телефона е Арлийн Дотън. Какво мога да направя за вас?

— Арлийн?

— Ей, здравей, скъпи. — Гласът й беше сладък като шербет.

— Слушай ме внимателно. Искам да започнеш да се приготвяш за отпътуването ни от града. По възможно най-бързия начин.

— Какво се е случило? Защо така внезапно…

— Джони Мак Кейхил е научил за нас. Знае за нещата, които съм ти купил, а също и за парите, които заделям за нас. Наел е частен детектив и е разбрал всичко.

— Всичко? — Арлийн снижи гласа си до шепот. — Дори и за Кент?

— Да, дори и за Кент. Не разполага с никакви доказателства, но изпитва силни подозрения. И ако реши да сподели догадките и подозренията си и предизвика разследване, аз със сигурност ще свърша зад решетките.

— Но какво ще правим?

— Бъди готова да тръгнем в мига, в който ти кажа — инструктира я Джеймс. — И ме остави аз да се погрижа за всичко останало.

— Ами ако Джони Мак отиде при мис Едит или пък при Бъди Лоулър и изложи подозренията си?

— Не се притеснявай. Аз ще се оправям с Джони Мак.

22.

— Ако не искаш, не е нужно да го правиш. — Лейн прегърна Уил през раменете.

— Искам — отвърна той въпреки страха, който разяждаше душата му. — Ако съм видял как някой убива Кент, трябва да си спомня… а ако аз съм човекът — Уил погледна майка си право в очите, — отнел живота на Кент, то тогава ще трябва да приема истината и да… — Уил преглътна. — Господи, мамо, страх ме е!

— Няма нищо, миличък.

Лейн го прегърна, опитвайки се да му вдъхне малко увереност, а той едва се сдържа да не се отпусне в ръцете й и да зареве като бебе. Как щеше да живее по-нататък, ако се окажеше, че точно той е пребил Кент до смърт? Вярно, че в последно време Кент се бе държал изключително подло и жестоко с него, но Уил си спомняше и времето, когато той и мъжът, когото бе считал за свой баща, изпитваха един към друг искрена любов и привързаност.

Беше длъжен да си спомни истината — не само заради майка си, но и заради самия себе си.

— Що за човек е тя? — попита Уил, застанал до майка си по средата на стаята му. — Ти вече си се срещала с нея, разговаряли сте… кажи ми мнението си.

— Доктор Ейджи е много приятна дама. Сподели с мен, че има двама сина и затова напълно разбира както моите, така и твоите чувства.

— Джони Мак ми каза, че тя е най-добрата в професията си. Има докторска степен и всичко останало.

— Точно така. Тя е психиатър, който специализира в областта на клиничната хипноза.

— И е съгласна ти и Джони Мак да останете с мен в стаята?

— Да, изобщо не възразява срещу присъствието ни.

— Ами, хайде тогава! — Уил се отдръпна от Лейн и се запъти към вратата. — Да започваме. — Той си наложи да се усмихне — хем да си вдъхне малко смелост, хем да убеди майка си, че може да се справи с положението.

Лейн го последва в коридора на втория етаж, където ги чакаше Джони Мак.

— Готов ли си? — попита бащата.

— Да, готов съм.

Но не беше готов. Изобщо не беше готов. Уплашеното дете вътре в него искаше да се обърне, да изтича обратно в стаята си, да заключи вратата и да откаже да излезе от там. Той обаче не можеше да постъпи толкова малодушно. Не и когато толкова много неща зависеха от него и от спомените му за деня, в който бе убит Кент.

Родителите му стояха един до друг и го гледаха напрегнато. Какво ли очакваха да се случи? Дали не смятаха, че той няма да издържи и ще се срине психически пред очите им? Или се притесняваха и се бояха за него точно толкова, колкото и самият той?

— Ей, вие двамата, престанете да се държите така, сякаш е настъпил краят на света. — Той успя дори да се засмее на глас, макар и доста неубедително.

— Ако по време на сеанса с доктор Ейджи почувстваш, че искаш да спрем, трябва само да ни кажеш — Джони Мак държеше ръката си малко над раменете на Уил. — А ако се окаже, че не можеш да си спомниш нищо, просто се откажи. Не е нужно да се насилваш.

Уил разбираше, че баща му иска да го докосне, да го хване за рамото, да го увери, че ще бъде до него както по време на сеанса, така и през останалата част от живота му. Каквото и да бе сторил в миналото, каквито и грехове да беше извършил, Джони Мак нямаше нищо общо с мъжа, обрисуван му от Кент.

— Той е прав, Уил. Ние… — Лейн погледна към Джони Мак — … не искаме да правиш нищо, което не е по вкуса ти.

— Чуйте ме сега и двамата. Нямам нищо против тази хипноза. Наистина искам… да си припомня всички събития от онзи ден. Това може да се окаже единственият начин да научим какво наистина се е случило тогава.

Джони Мак кимна. Лейн стисна ръката на Уил. Тримата заедно слязоха по стълбите и влязоха в кабинета, където една дребна брюнетка на около четиридесет години незабавно стана от канапето и се приближи към тях с топла усмивка на лицето си. Това значи била знаменитата доктор Ейджи, помисли си Уил. Жената, облечена в стилен бежов костюм, по-скоро му приличаше на нечия майка, приготвила се за църква. Кафявата й коса бе подстригана в къса, елегантна прическа, а сините й очи бяха ясни и дружелюбни.

Тя подаде ръка.

— Здравей, Уил, аз съм Нола Ейджи.

— Здрасти. — Уил стисна ръката й.

— Има ли нещо, което искаш да ме попиташ, преди да започнем? Нещо, което би желал да обсъдим? — попита го доктор Ейджи.

— Не съм сигурен — призна Уил. — Мама и Джони Мак в голяма степен ме запознаха с процедурата, но не казаха нищо за… ами…

— Каквито и да са опасенията ти, не се притеснявай да ги споделиш с мен.

— Ами не мога да не се питам… наистина ли вярвате, че това ще даде резултат? Сигурна ли сте, че можете да ме хипнотизирате и да ме накарате да си спомня?

— Защо не седнем за малко? — предложи лекарката. — А след това ще ти обясня какво ще направим и какви резултати можем да очакваме. Съгласен ли си?

— Да, разбира се.

Нола Ейджи погледна родителите му, които изглеждаха изключително напрегнати.

— Господин Кейхил, предлагам вие и госпожа Грейъм да седнете на столовете до прозореца — по този начин ще можете да наблюдавате какво правим, без да ни пречите.

Уил едва не се разсмя, отбелязал безропотната бързина, с която майка му и Джони Мак се подчиниха на лекарката. По дяволите, те също бяха изплашени и, също като него, искаха тази хипноза да доведе до желания от тях резултат.

— Уил, защо не седнеш? — Доктор Ейджи кимна с глава по посока на канапето. — Не е нужно да лягаш. Освен ако не държиш да го направиш.

— Мисля, че предпочитам да остана седнал.

Веднага щом всички заеха местата си, лекарката се настани на един стол с права облегалка, поставен точно пред Уил.

— Хипнозата е метод на комуникация, извършваща се в състояние на транс. Целта ни е да изолираме външните влияния до степен, която да позволи на ума ти да се освободи от всякакви разсейващи го дразнения. Ти обаче през цялото време ще бъдеш в състояние да чуваш гласа ми, както, вероятно, и звъненето на телефона. Аз ще направя така, че вниманието ти да се съсредоточи върху един-единствен предмет, а след това ще те помоля да се отпуснеш и докато си в състояние на транс, ще насоча ума ти към интересуващите ни събития.

— Добре. — На думи всичко звучеше сравнително лесно, но ако… — Какво ще стане, ако не изпадна в транс?

Доктор Ейджи се засмя.

— Не се безпокой за това. Някои пациенти не могат да бъдат хипнотизирани, а други пък изпадат в изключително дълбок транс. По-голямата част от пациентите обаче се поддават на хипноза и в повечето случаи това се постига само чрез състояние на медитация.

— Добре. Готов съм. — По-готов от това не можеше и да бъде. Стомахът го присвиваше, но той не обръщаше внимание на болката — знаеше, че тя е породена от обхваналата го нервност. — Хайде започвайте и… ами, свършете си работата.

— Опитай се да се отпуснеш — посъветва го тя. — Постарай се да освободиш съзнанието си от страха, притесненията и мислите, които те измъчват.

— Това е доста трудно за изпълнение, докторе — пошегува се Уил.

Тя се разсмя.

— Зная, че не ти е лесно, Уил, но опитай.

И той опита. Господи, как се опитваше. Отпусни се, тъпанар такъв. Отпусни се. Толкова ли е трудно!

Доктор Ейджи стана от стола, прекоси стаята, загаси всички лампи и пусна големия вентилатор на тавана, който заработи на ниски обороти. Макар че през процепите на старите дъбови капаци на прозорците проникваше светлина, стаята, в по-голямата си част, потъна в полумрак.

— Слушай лекото бръмчене на вентилатора — каза му лекарката. — Опитай се да съсредоточиш вниманието си върху въртенето му. Гледай го как се върти — отново и отново.

Гласът й беше тих, внимателен и успокояващ. Уил вдигна поглед към въртящата се стара перка на вентилатора, заслуша се в едва доловимото бръмчене.

— Не сваляй поглед от вентилатора — инструктира го лекарката. — Отпусни се. Освободи съзнанието си. В момента ти е топло. Чувстваш се удобно и уютно. В безопасност си. Само малко ти се спи.

— Аха. — Тя имаше право. Наистина се чувстваше така — беше му топло и удобно. В безопасност беше. И му се спеше.

Продължи да се взира в перката на вентилатора, която се въртеше отново и отново. Клепачите му натежаха. Имаше чувството, че се е издигнал в небесата и се носи във въздуха, кацнал на някакъв сив и пухкав облак. Затвори очи.

— Дишай дълбоко. Почувствай обхваналото те спокойствие. Почувствай сънливостта.

Лейн стисна ръката на Джони Мак и двамата се спогледаха притеснено. В самото начало Лейн бе против всяка намеса, която би помогнала на Уил да си спомни случилото се в деня на убийството на Кент. Ужасно се страхуваше от възможността Уил да е нанесъл фаталния удар, отнел живота на Кент. Сега обаче разбираше, че тази неизвестност бе причинила истинска агония на Уил и се молеше опитната професионалистка, която Джони Мак бе довел от Чикаго, да помогне на сина й да си върне паметта.

— Уил? — попита доктор Ейджи.

— Да?

— Удобно ли се чувстваш?

— Да.

— Бих искала да се върнеш в мислите си няколко седмици назад към деня, в който ти и Лили Мей сте били заедно в задния двор. Спомняш ли си този следобед?

— Да.

— Кажи ми какво става? Какво правите ти и Лили Мей?

Лейн стисна още по-силно ръката на Джони Мак. Той се премести на ръба на стола си — беше достатъчно близо, за да се протегне и да я прегърне през раменете. Едва ли друг път Лейн бе изпитвала толкова отчаяна нужда от неговата подкрепа и съпричастност. Каквото и да се случи, аз ще съм тук, за да помогна на Уил. Двамата заедно ще се погрижим за нашия син.

— Аз се упражнявах — изрече бавно Уил. — Лили Мей ми подаваше топката, за да мога да упражня удара си.

— Точно така. Бейзболната ти бухалка е била при теб в задния двор, нали така?

— Да, точно така.

— Двамата с Лили Мей сами ли бяхте?

Уил кимна.

— Мама беше отишла до редакцията на Хералд. Баба беше уволнила няколко репортери и мама искаше да разговаря с главния редактор, за да разбере какво точно се е случило.

— Значи майка ти не е била у дома; тя не е била в двора заедно с теб и Лили Мей?

— Не, нямаше я.

— Докато Лили Мей ти помагаше да се упражняваш през онзи ден, не се ли отби някой на гости? Имахте ли някакъв посетител?

— Не зная. — Уил започна да се върти неспокойно на мястото си, очевидно притеснен от въпроса. Наклони глава първо наляво, а след това надясно.

— Дишай дълбоко. Запази спокойствие. Отпусни се — продължи да го напътства доктор Ейджи. — Сега се чувстваш удобно. В безопасност си.

Вълнението на Уил обаче се усили и той повтори предишното си твърдение.

— Не зная дали през онзи ден сме имали посетител.

— Представи си себе си и Лили Мей в задния двор. Представи си тревата и дърветата. Почувствай топлите лъчи на слънцето.

Уил въздъхна. Лекарката продължи.

— Може би ти и Лили Мей сте се смели и сте разговаряли, а после някой е дошъл при вас в задния двор и вие сте престанали да се смеете и да си говорите.

— Кент беше пиян и ядосан. — Уил напрегнато повдигна рамене. Ръцете му се свиха в юмруци. На лицето му се появи болезнено изражение. — От мига, в който получи онова писмо от Шарън Хикман, той беше като обезумял. Държеше се ужасно и — Уил с мъка си пое въздух — и мама му бе забранила да идва в къщата. Беше му казала да ни остави на мира.

— Отпусни се, Уил — повтори доктор Ейджи. — Ти си в безопасност. Лили Мей също е в безопасност. Кент не може да ви нарани.

— Той може да ни нарани — изплака Уил. — Той причини болка на Лили Мей. — Тя… тя му каза да си върви, заплаши го, че ще извика полиция, ако не си тръгне. Той обаче не искаше да си ходи. Беше изпълнен с омраза. Започна да нарича мама с всевъзможни обидни думи, а след това ми каза, че Джони Мак е нищожно копеле, долнопробен бял боклук. Заяви ми, че съм се родил на този свят от семето на самия дявол и че той дълбоко съжалява, че е могъл някога да си помисли, че съм негово дете. Повтаряше, че съжалява за добротата, която бил проявявал към мен, извика, че би искал никога да не съм се раждал! През цялото време не спря да излива помия по адрес на истинския ми баща.

Лейн тихичко изстена.

Джони Мак я прегърна по-силно. Продължавай да ме държиш, мълчаливо се помоли тя. Каквото и да става, не ме пускай. Не бих могла да се справя без теб. Нуждая се от теб. Уил се нуждае от теб.

— Каза, че Кент е причинил болка на Лили Мей — подсказа му лекарката. — Как я нарани?

— Когато Кент отказа да си тръгне, тя ми каза да се прибера веднага в къщата. Двамата с нея тръгнахме към вратата, но той се опита да ни спре. Удари Лили Мей толкова силно, че тя падна на земята. Аз трябваше да го спра.

За част от секундата Лейн сякаш спря да диша. Чакаше, разкъсвана от страх. И се молеше безмълвно.

Уил гневно изпъшка.

— Аз… аз взех бейзболната бухалка, ударих го по гърба и той падна на земята. Оставих го да лежи на двора и да сипе ругатни, след което помогнах на Лили Мей да се изправи. Казах на Кент, че искам да ни остави на мира. Заплаших го, че ще го убия, ако не се подчини.

Лейн прехапа долната си устна, за да сподави надигналия се в гърлото й вик. Джони Мак продължаваше да я прегръща.

— Помогнах на Лили Мей да стигне до стаята си — продължи Уил. — Боях се, че може да си е счупила крак или ръка при падането. Тя ми нареди да заключа вратите и да се обадя в полицията.

— Ти обаче не позвъни в полицията, нали, Уил?

— Не, не позвъних. Излязох отново в задния двор, за да проверя дали Кент си е тръгнал.

— И тръгнал ли си беше?

— Не, беше все още там. Лежеше на земята — както го бях оставил. Но вече не стенеше и не проклинаше. Не мърдаше дори. Навсякъде около него имаше кръв. Много кръв. Кент беше… той беше мъртъв. Някой бе размазал главата му. Господи, беше ужасно!

— Достатъчно — извика Лейн, освободи се от прегръдката на Джони Мак и се изправи. — Моля ви, това е достатъчно.

Джони Мак се изправи, сграбчи я и притисна лицето й към гърдите си. Тя се притисна към него. Цялото й тяло трепереше неконтролируемо.

— На двора имаше и друг човек — продължи да разказва Уил, който очевидно не бе забелязал изблика на Лейн. — Видях, че храсталаците помръдваха. Някой се криеше в тях.

— Какви храсталаци? — попита доктор Ейджи.

— Живият плет от ниски храсти, който разделя нашия двор от двора на баба. Някой плачеше. — Уил притисна ръцете си една към друга и започна да ги търка. — Мисля, че бях аз. Аз плачех.

— Всичко е наред, Уил. Няма нищо лошо в това да си поплачеш.

Очите на Уил се напълниха със сълзи, няколко капчици се стекоха надолу по лицето му.

— Мразех го! Толкова много го мразех заради злобата, с която се отнасяше към мама и мен. Но не съм искал да умира. Не съм!

Уил потрепери, а сълзите продължиха да се стичат по лицето му. Доктор Ейджи се изправи и даде знак на Лейн и Джони Мак да се приближат. След това тихичко заговори на Уил.

— Вече можеш да спреш да разказваш, Уил. Не е нужно да си спомняш повече. Чуваш ли ме? Сега можеш да върнеш мислите си отново към настоящето, където ще бъдеш в безопасност, защото случилото се с Кент е останало назад в миналото.

Уил дълбоко си пое дъх и изгледа сърдито лекарката.

— Не съм го убил. Аз не съм убил Кент!

Лейн се спусна към сина си и го притисна към себе си. Джони Мак обгърна и двамата и ги приюти в широката си прегръдка.

Над старата къща се възцари приглушена тишина и пълен покой. Часовникът във фоайето отброи половин час. Лейн отмахна назад кичура гарвановочерна коса, паднал върху челото на Уил. Нейното малко момче… Вече почти мъж, а въпреки това толкова мъничък и уязвим. Той беше в безопасност, тук в тази стая, в къщата, в която бяха живели толкова много поколения от рода Ноубъл. Лейн огледа спалнята, осветена единствено от светлината, нахлуваща през отворената врата, и се усмихна, припомнила си как двамата с Уил бяха преобзавели тази стая непосредствено преди тринадесетия му рожден ден. Уил изцяло бе променил интериора на стаята, в която панерът с играчките му продължаваше да стои под прозореца, превръщайки я в стая на тийнейджър с плакати по стените и списания Плейбой, скрити под леглото.

Днешният сеанс с доктор Ейджи не бе разкрил много нова информация, но Уил си бе спомнил достатъчно, за да се направят два извънредно важни извода. Първо — той не бе убил Кент. И второ — беше видял някой да се крие в храстите на живия плет. Не се знаеше дали Уил е видял убиеца, но самият убиец очевидно не бе забелязал момчето. Защото, в противен случай, животът на Уил щеше да бъде в опасност.

За всички бе ясно, че трябва да се проведе още един сеанс. Нямаше никаква гаранция обаче, че Уил ще си спомни още потребности при този втори хипнотичен сеанс, което пък щеше да наложи участието му в други сеанси — и така, докато не възвърне изцяло паметта си. За сега обаче им бе достатъчно разкритието, че Уил не е пребил Кент до смърт.

Лейн целуна Уил по бузата, зави го внимателно с чаршафа и излезе от спалнята му като остави вратата леко открехната.

— Заспа ли най-после? — попита Джони Мак.

— Да. Най-накрая. — Лейн въздъхна. — Мисля, че всички вече спят. Само ти и аз сме още на крак. Лили Мей може би също е будна, макар че тя обикновено си ляга рано и става рано. Всички сме доста напрегнати след сеанса на Уил с доктор Ейджи.

— Куин си легна преди малко повече от час — веднага щом се прибра от вечерята с Нола.

— Те двамата май доста се привличат, нали?

— Все още не съм срещал жена, която да е успяла да устои на чара на Куин Кортез.

— Ето нещо, по което вие двамата много си приличате.

— Щом съм чак такъв чаровник, защо не мога да те убедя да хапнеш малко? — Той я погали по бузата с опакото на ръката си. — Не си яла нищо от сутринта.

— Предполагам, че съм прекалено превъзбудена, за да ям. — Тя се надигна на пръсти, протегна се и обви ръце около врата на Джони Мак. Чувстваше се прекрасно като знаеше, че той е тук, до нея, готов веднага да й се притече на помощ. — Сега, когато зная, че Уил не е убил Кент…

— И аз, също като теб, много бих искал да повярвам, че Уил си е спомнил съвсем точно случилото се през онзи ден, но доктор Ейджи обясни, че е напълно възможно даден пациент да има лъжливи спомени, което означава, че няма гаранция разказът под хипноза да отговаря сто процента на истината.

— Моля те, престани да се правиш на адвокат на дявола — възрази Лейн. — Не и сега. Не и тази вечер. Не и когато аз дълбоко в сърцето си вярвам, че разказът на Уил отговаря на истината. Той не е убил Кент.

— Съгласен съм. И аз не мисля, че го е направил. Но това ни изправя пред друг проблем. Всички знаем, че Уил вероятно е видял убиеца й, рано или късно, той ще се спомни кой е той. Заради теб всички се надяваме това да стане по-скоро. Преди да започне процесът. Мисля, че трябва да се вслушаме в съвета на доктор Ейджи и да направим още един сеанс веднага щом Уил се съгласи…

— Добре. Веднага щом Уил се съгласи.

— Така. След като се споразумяхме и по този въпрос, смятам да те заведа долу, за да хапнеш нещо. — Джони Мак сложи ръце на кръста й. — Ако трябва, ще ти слагам насила в устата, но ще те накарам да ядеш.

Лейн съблазнително отърка тяло в неговото. Никога не се бе възприемала като агресивна или нахакана жена, но този мъж — само този мъж — изкарваше на показ най-неподозирани черти от характера й. Днешният ден се бе оказал изключително добър за тях и Лейн искаше да празнува. Искаше да отпразнува пробива в спомените на Уил. Завръщането на Джони Мак. Своето пробуждане като жена. По дяволите, искаше да празнува, защото се чувстваше жива. И отново бе влюбена.

— Ако питаш мен, бих предпочела да задоволя един друг свой апетит. Какво ще кажеш по този въпрос?

Джони Мак изстена.

— О, скъпа, изобщо не играеш честно. — Той свали ръцете й от врата си, хвана я за раменете и я избута на няколко метра от себе си. — Колкото и да ми се иска да се отдам на страстни лудории, нямам намерение да те водя в стаята си и да те любя до полуда през цялата нощ.

— Нямаш?

— Не. Не и преди да си хапнала.

— Какъв досадник! — Лейн раздразнено разпери ръце. — Добре. Предавам се. — Тя го хвана за китката на ръката и го повлече след себе си. — Хайде. Да нападнем хладилника.

Тридесет минути по-късно двамата почистиха кухненската маса, оставиха чашите, чиниите и приборите си в мивката и прибраха в хладилника онова, което беше останало от шунката, картофената салата и лимонения пай. Лейн изгледа развеселено Джони Мак, който напълни мивката с вода и сипа в нея препарат за миене на съдове.

— Ето това вече е приятна гледка — отбеляза тя. — Мъж, на когото му приляга домакинската работа.

Джони Мак погледна през рамо и я ощастливи с една главозамайваща усмивка.

— О, скъпа, и представа си нямаш дори колко много други неща ми прилягат.

Тя се изхили. Засмя се искрено, от сърце. Беше й леко и светло на душата. Не си спомняше откога не се бе чувствала толкова добре. Нищо, че спокойствието й продължи само миг, след който отново си спомни за надвисналите над главата й неприятности. Убийството на Кент. Амнезията на Уил. Приближаващият съдебен процес. Неустановените й взаимоотношения с Джони Мак.

— Ей, тази намръщена физиономия не ми харесва — възкликна той и остави и последната чаша да се оцежда. — Днешният ден беше много добър за всички ни. Успях да сплаша Джеймс Уеър, а Уил си спомни, че не е убил Кент. Така че би трябвало да се усмихваш, а не да се мръщиш.

— Да, зная. И съм дълбоко благодарна за случилото се през днешния ден. — Тя сви рамене. — Само че не мога да се отърся от мислите за процеса. Ще ми се да можех да забравя за предстоящите сеанси на Уил с доктор Ейджи и да се отдам на радостта и спокойствието, които преживях през изминалия половин час.

Джони Мак избърса мокрите си ръце с една цветна кухненска кърпа. След това, залепил на лицето си своята жестоко убийствена усмивка, той бавно се приближи до нея.

— Мисля, че зная как да те направя още по-щастлива. — Сложи ръце на кръста й и я привлече към себе си. — И ти обещавам, че ще направя всичко възможно обхваналото те щастие да продължи възможно най-дълго.

Притисна я към себе си, зарови лице в шията й, а тя се изхили отново. Веднага след това обаче го отблъсна назад.

— Не можем… не можем да направим… нещо такова в кухнята. Ами ако Лили Мей се събуди и…

Той заглуши протестите й с целувка. Страстна и настойчива. Пропита от жажда и копнеж. Лейн се опита да мисли разумно, да възрази по някакъв начин, но колкото повече той я целуваше, толкова по-малко тя се притесняваше от възможността някой да влезе и да ги завари заедно. А когато Джони Мак сложи ръце на ханша й, повдигна я нагоре и притисна тялото й към своето, за да почувства силната му ерекция, Лейн напълно престана да разсъждава.

Тя се притисна на него и отвърна на целувката му с не по-слаба жар. Джони Мак подпря гърба й на стената и пъхна ръце под колана на панталона й. Погали голата й плът, я тя се вкопчи в раменете му, за да запази равновесие. Той измъкна ръце, бързо разкопча ципа на габардинения й панталон и го дръпна надолу. Той се свлече по краката й и се спря чак на глезените й. Лейн вдигна първо единия, а след това й другия си крак, и изрита панталона настрани. Джони Мак я вдигна нагоре и тя обви крака около таза му. През цялото това време той нито за миг не спря да я целува.

Никога преди Лейн не бе изпитвала нещо толкова необуздано, разкрепостено и неописуемо въодушевяващо. Всичките й действия бяха подчинени на желанието, надигнало се в душата й — толкова силно, че имаше чувството, че ще я изпепели. Откакто се бяха любили предишната сутрин, Лейн така и не успя да прогони от съзнанието си мислите за секса с Джони Мак.

Когато най-после спря да си поеме дъх и да възстанови накъсаното си дишане, Джони Мак прошепна, без да откъсва устни от нейните.

— Май ще е по-добре, ако отидем някъде другаде да довършим започнатото.

Без да я изпуска от ръцете си и без да отделя устните си, които си проправиха жарка пътека надолу по шията към деколтето на блузата й, той я понесе към килера. Блъсна с тялото й притворената врата и влезе в малкото помещение. Постави я върху плота, който съединяваше два успоредни рафта, монтирани на двете противоположни стени. Без да промълви дума, Джони Мак свали бельото й, разкопча собствения си панталон и освободи члена си, възбуден до краен предел. Повдигна Лейн отново така, че тя отново да обвие крака около него и проникна в тялото й.

В мига, в който Лейн почувства вълните на приближаващия оргазъм, тя заби нокти в раменете на Джони Мак и проплака името му.

— Точно така, миличка, дай ми това, което желая. Покажи ми оргазъма си.

Всичко свърши, но тя все отказваше да го пусне. Той я шляпна закачливо по задника и рече:

— Хайде да продължим в леглото ми.

Лейн искаше това повече от всичко друго на света. Само че те не бяха единствените обитатели на тази къща и вече бяха рискували достатъчно с този любовен акт в килера. Притесняваше се от мисълта, че може да се успи в леглото на Джони Мак и да се събуди дълго след като Уил е станал. Ами ако синът й разбере къде е прекарала нощта? Как ще реагира? Какво ще си помисли за нея?

— Ако Уил по някакъв начин разбере, че аз…

Джони Мак постави пръст на устните й.

— Двамата с теб не поддържаме някаква незаконна връзка. И в крайна сметка ще се наложи да обясним на Уил какво изпитваме един към друг. Но ако настояваш да бъдем дискретни, ще се постарая да те върна в собственото ти легло още преди зазоряване.

Ще ни се наложи да кажем на Уил какво изпитваме един към друг. Точно това беше казал, нали? Но какво точно изпитваме един към друг? Ако ме обичаш, защо не го кажеш с думи?

— Настоявам да бъдем дискретни — едва чуто промълви Лейн.

Той се ухили, вдигна панталона си, закопча ципа, а след това се наведе, вдигна гащичките й от пода и й ги подаде.

— Хайде.

Дръпна я за ръката и Лейн го последва в кухнята. Джони Мак вдигна от пода синия й габардинен панталон и й го подаде. Тя го грабна и бързо го нахлузи.

— Ти се качвай горе, скъпа — подкани я той. — Аз ще загася лампите и ще обиколя наоколо, за да се уверя, че всички врати са заключени, а охранителната система е включена. Когато се кача горе, двамата заедно ще вземем един душ и след това…

— Ако сега започнеш да ми обясняваш какво ще правим, изобщо няма да мога да тръгна и току-виж пак сме се озовали в килера.

— Ами тогава тръгвай, преди да е станало прекалено късно — пошегува се той.

На лицето на Лейн изгря доволна усмивка. Тя остави Джони Мак в кухнята и пое нагоре по задното стълбище. Едва беше стигнала до площадката, когато чу силен трясък. Веднага след него последва още един.

Съзнанието й отрази шумовете и тя стигна до разумното обяснение, че те вероятно са причинени от кола, минаваща наблизо.

Внезапно обаче осъзна, че трясъкът е бил причинен от нещо друго. Останала без дъх, Лейн стисна силно перилата на стълбището, а тялото й бе разтърсено от силен прилив на адреналин. Това не беше ауспух на кола, а изстрел от пистолет. Лейн рязко се обърна и се затича надолу към кухнята.

— Джони Мак?

Никакъв отговор.

— Джони Мак!

Намери го пред прозореца. Лежеше по очи на пода. От раните на гърба и на ръката му се процеждаше кръв.

23.

Лейн имаше чувството, че всеки момент ще повърне. Стомахът й бе свит от притеснение, нервите й бяха опънати до скъсване, главата й пулсираше от болка. Тя погледна през дебелата стъклена стена на чакалнята в интензивното хирургическо отделение в болницата Самюел Ноубъл мемориал. Медицинското заведение носеше името на прадядо й, който в края на тридесетте години бе дарил значителна сума за построяването на ново крило на съществуващата вече болнична сграда. Паркингът пред болницата беше полупразен, а високите лампи осветяваха с бледия си приглушен блясък тъмния паваж, прилежно подкастрените храсти и цветята, засадени в тесни правоъгълни лехи. Светофарът в края на улицата светеше жълто.

На Лейн й се струваше странно, че животът си продължава както обикновено — все едно че не се бе случило нищо значително. Съвсем скоро хоризонтът на изток ще изсветлее от лъчите на изгряващото слънце. Улиците ще се изпълнят с хора и превозни средства. В седем часа ще застъпят на работа сестрите от дневната смяна. Хората по домовете си ще си приготвят закуска, ще заведат децата си на училище и ще тръгнат на работа. Телефоните ща започнат да звънят, в мрежата ще потекат милиарди електронни съобщения, радиостанциите ще излъчват последните новини и музикални програми.

Нима това наистина бе възможно? Никой ли не си даваше сметка, че нищо вече не е както преди? Че животът бе претърпял драстична промяна? Имаше чувството, че наближава краят на света и едно-единствено нещо може да спре неумолимия ход на личния й Армагедон — успешната хирургическа операция на Джони Мак Кейхил. Лейн вече го бе изгубила веднъж, но, след петнадесет дълги години, той се бе върнал при нея. Не можеше да го изгуби за втори път. Ако той умре…

Кой бе извършил това отвратително престъпление? Кой се бе промъкнал до къщата й, и, прикривайки се в сенките на нощта, бе изчакал най-удобния момент да застреля Джони Мак в гръб?

Лейн неволно потрепери, припомнила си изстрелите и безжизненото тяло на Джони Мак, отпуснато на кухненския под. Беше започнала да крещи с пълно гърло и бе събудила всички в къщата. Докато тя седеше на пода, свита до тялото на Джони Мак, Лили Мей се обади в болницата. Лейн се качи в линейката с тялото на Джони Мак, а Куин, заедно с Лили Мей и Уил последваха колата на бърза помощ и пристигнаха в спешното отделение само няколко секунди след нея.

— Мамо? — Уил се приближи до нея и я прегърна. — Той ще се оправи. Длъжен е да го стори.

Тя потупа ръцете на Уил, сплетени на кръста й.

— Обичам го. Не съм обичала друг мъж през живота си.

— Мисля, че и той те обича — каза й Уил. — Определено се държи като влюбен мъж.

Лейн се обърна в прегръдката на сина си, стисна ръцете му и се усмихна едва-едва.

— Той те обича, Уил. В това съм повече от сигурна. Иска да бъде твой баща, ако му позволиш.

— Ако той… — Уил се отдръпна от Лейн, обърна й гръб и се загледа през стъклената стена. — По дяволите, няма ли кой да дойде да ни каже какво става там вътре? В операционната е вече пет часа. Какво се бавят толкова?

Лейн постави ръка на гърба на момчето.

— Аз непрекъснато си повтарям, че липсата на новини е добра новина. Трябва да се уповаваме на надеждата, че лекарите могат да спасят живота на Джони Мак.

Уил се обърна и погледна Лейн.

— Кой може да е човекът, стрелял по него? Кой е искал да го убие? И защо?

— Аз самата не спирам да си задавам този въпрос, но все още не мога да намеря отговор. — На ум обаче й идваха имената на няколко заподозрени. Като например Джеймс Уеър. И мис Едит. И двамата прекрасно си служеха с оръжията. Мис Едит бе силно запалена по стрелбата по панички, а Джеймс, след брака си с нея, бе започнал да я придружава на всички подобни състезания.

— Искам вие двамата да поседнете и да се опитате да си починете малко. — Лили Мей, хванала в ръка две кутийки кола, застана до тях. — Ето — тя подаде едната кола на Лейн, а другата на Уил, — реших, че малко захар и кофеин ще ви дойдат добре. Мис Лейн, зная, че всеки път, когато си притеснена, започва да ти се повръща. Колата ще успокои стомаха ти.

Лейн прие напитката.

— Благодаря ти, Лили Мей. Наистина ми се гади малко. — Тя отвори кутийката и вдигна колата към устните си. Студеното, сладко питие й се отрази добре и след няколко глътки почувства, че раздразненият й стомах като че ли започна да се успокоява.

Уил тъкмо отваряше своята кола, когато Лейн чу гласа на Куин Кортез, долитащ от коридора. Тя бе така погълната от собствените си страхове, че не бе разменила и две думи с Куин през изтеклите няколко часа. Почти бе забравила за присъствието му. Преди няколко минути обаче го бе забелязала да става от стола си в единия ъгъл на чакалнята и да излиза в коридора.

— Не можете ли да почакате с този разпит? — попита Куин. — Лейн не е в състояние да отговаря на въпросите ви.

— Искам единствено някакво изявление от нейна страна — отвърна Бъди Лоулър. — В момента разследвам опит за предумишлено убийство, а може би дори и убийство, ако Джони Мак не излезе жив от операционната.

— По дяволите, човече, не можеш ли да говориш по-тихо! — сърдито възкликна Куин. — За твое сведение там вътре седят жена и дете — Куин посочи през рамо към чакалнята, — които са достатъчно уплашени и без твоите приказки за това как Джони Мак може всеки момент да умре.

— Виж, Кортез, нямам никакво намерение да разстройвам Лейн или Уил. Длъжен съм обаче да задам няколко въпроса на Лейн. Моите хора направиха оглед на къщата, но единственото заключение, до което стигнаха, е, че вероятно някой се е спотайвал под кухненския прозорец на Лейн и е носел пушка, за да застреля Джони Мак.

Лейн подаде колата си на Лили Мей.

— Уил, остани тук с баба си.

— Бъди би могъл да прояви малко повече човечност и да изчака с този разпит — отбеляза Лили Мей.

— Той просто си върши работата. — Лейн потупа ръката на Лили Мей, мина край нея и излезе в коридора, където двамата мъже продължаваха спора си. — Какво искаш да ме попиташ? — Тя погледна Бъди право в очите.

— Съжалявам за случилото се, Лейн.

Гласът на Бъди прозвуча искрено, но Лейн не му вярваше. Шефът на полицията в Ноубълс Кросинг имаше достатъчни основания да мрази Джони Мак и омразата му беше не по-слаба от тази на мис Едит и на Джеймс. В края на краищата, именно той бе лидерът на бандата, пребила Джони Мак почти до смърт преди петнадесет години. И точно той бе изхвърлил тялото му в реката.

— Правилно ли чух, че не си намерил никакви улики около къщата ми? — попита Лейн.

Бъди поклати отрицателно глава.

— Не, мадам, не намерихме абсолютно нищо. Само под кухненския прозорец забелязахме един участък, в който невенът в лехата изглежда отъпкан.

— В такъв случай все още нямаш представа кой стреля по Джони Мак… в гръб?

— Никаква. — Бъди не смееше да погледне към Лейн. Очите му се местеха от пода към тавана, погледът му бягаше край нея по посока на Куин. — Как е Джони Мак? Знаете ли нещо за състоянието му?

— От пет часа е в операционната — отвърна Куин. — От три часа насам не сме получавали никаква информация. Една сестра ни каза, че раната в ръката не е много сериозна, но куршумът, изстрелян в гърба му, е попаднал в белия дроб и е причинил и други вътрешни поражения.

— Наистина съжалявам за случилото се. И обещавам на всички ви, че ще направя всичко възможно, за да открия човека, стрелял по Джони Мак. — Бъди погледна Лейн, но само за миг. Веднага след това отмести поглед. — Разкажи ми какво точно се случи тази вечер?

— Тъкмо се качвах по задното стълбище, когато чух два изстрела. Затичах се надолу по стълбите и видях Джони Мак да лежи на пода в кухнята. Беше прострелян в гърба и в едната ръка. Кървеше… имаше много кръв по ризата му и по пода. — Тя мъчително си пое дъх. Куин я прегърна през раменете. Лейн започна да диша дълбоко — вдишваше и издишваше, вдишваше и издишваше, опитвайки се да възвърне самообладанието си. — След това започнах да крещя. Вероятно съм викала с пълно гърло, защото Лили Мей дотича от стаята си веднага. Когато видя какво се е случило, веднага се обади на 911. След няколко минути Уил и Куин също слязоха в кухнята.

— Видя ли някого отвън? — попита Бъди. — Сянка или силует?

— Не, не видях нищо, но по онова време цялото ми внимание бе насочено към Джони Мак.

— Разбира се. — Бъди кимна. — Имаш ли някаква представа кой би могъл да е човекът, стрелял по него? Искам да кажа… имаш ли основания да подозираш някой конкретен човек? Зная, че Джони Мак си създаде много врагове в този град преди петнадесет години и според мен тук има не един гневен съпруг, с чиято благоверна половинка Джони Мак се е… забавлявал на времето.

— Петнадесет години е твърде дълъг срок за подобна вражда, не мислиш ли? — вметна Куин.

— И ти, както и аз, знаем истинската причина, поради която Джони Мак напусна града, нали, Бъди? — Лейн съвсем леко повиши глас. — И тя нямаше нищо общо с гнева на някой измамен съпруг.

Лицето на Бъди почервеня, по челото му изби пот.

— Ще те помоля да дойдеш в полицейския участък… по-късно… за да подпишеш свидетелските си показания. Срещу теб вече има повдигнато обвинение… ами, положението ти определено ще се утежни допълнително от факта, че си намерила още едно мъртво тяло.

Лейн ахна от изненада. Присви очи и гневно изгледа Бъди Лоулър.

— Джони Мак е все още жив — заяви тя.

— Да, зная, но пет часа в операционната не вещаят нищо добро, нали така?

На Лейн й се прииска да удари Бъди Лоулър. Неведнъж. Искаше й се да размаже противната му физиономия! Той беше един надут кучи син, който не можеше да прикрие удоволствието си от факта, че Джони Мак може и да умре.

— Приключихте ли с разпита на госпожа Грейъм? — официално попита Куин. — Ако е така, предлагам да си вървите. Не сте желан тук, началник Лоулър.

— Свърших. Засега.

Куин хвана Лейн и я заведе обратно в чакалнята, като затвори вратата след тях.

— Лоулър разчита, че Джони Мак ще умре, но ще остане горчиво разочарован. Не е лесно човек като него да бъде убит от няколко долни и подкупни плужека. Няма начин той да умре и да достави удоволствие на толкова много хора в Ноубълс Кросинг.

Лейн тихичко се изсмя.

— Ти го познаваш наистина добре, нали? И знаеш, че е от хората, които винаги оцеляват.

Куин стисна рамото на Лейн.

— Дяволски права си, той е точно такъв.

В момента, в който Лейн се отпусна на светлокафявия пластмасов стол, поставен точно до вратата, Лили Мей се приближи до нея и отново й предложи кутийката с кола.

— Добре ли си?

Лейн кимна утвърдително.

— Добре съм. Но на Бъди Лоулър определено щеше да му се случи нещо, ако беше останал само миг повече. Щях да го удуша с голи ръце. Долен кучи син!

— Какво ти каза, че те разстрои толкова много? — попита я Уил, който също се приближи към нея.

— О, скъпи, няма значение какво си приказва Бъди. И аз не трябваше да ругая. Само че съм толкова ядосана, че бих могла… Пет пари не давам какво мислят другите; Джони Мак няма да умре! — Лейн грабна колата от ръцете на Лили Мей, отпи няколко големи глътки, след което остави кутийката на близката масичка. — Защо не седнете?

— Мисля да сляза долу и да потърся машина за кафе — отвърна Куин. — Не си падам твърде по колата. Освен това трябва да намеря начин да изразходвам част от енергията си. — Той погледна Уил. — Искаш ли да дойдеш с мен?

— Не, благодаря. Ще остана с… — Уил млъкна по средата на изречението и погледна край Куин.

— Госпожа Грейъм? — На прага на отворената врата стоеше една ниска и набита русокоса сестра.

Лейн рязко се изправи.

— Аз съм госпожа Грейъм.

— Доктор Гордън ще дойде да поговори с вас след няколко минути — информира я сестрата.

— Как е Джони Мак? — попита Лейн.

— Господин Кейхил излезе от операционната и състоянието му е стабилно.

От гърдите на всички се откъсна колективна въздишка на облекчение. Стомахът на Лейн се преобърна от радост. Куин плесна Уил по гърба и двамата се спогледаха с усмивка.

Лили Мей промълви:

— Благодаря ти, господи!

Няколко минути по-късно дойде и доктор Гордън, който ги информира накратко за състоянието на Джони Мак и им разясни с прости думи същността на извършената операция и евентуалните й последици. В мига, в който Лейн чу думите Имаме всички основания да вярваме, че господин Кейхил ще се възстанови напълно, гласът на лекаря, заедно с целия заобикалящ я свят сякаш потънаха в небитието. Нищо друго нямаше значение. Мъжът, когото обичаше, щеше да живее!

— Този мъж има девет живота като котките — процеди Едит Уеър и продължи да стърже с нокти по страничната облегалка на канапето, на което седеше. — Очевидно е, че не може да бъде убит.

— По всичко личи, че имаш право, скъпа — отвърна Джеймс. — Този мъж не може да бъде унищожен. Не може да бъде пребит. Нито пък удавен. А сега става ясно, че и куршум не го лови.

Джеймс се бе надявал, че Джони Мак няма да оживее след покушението върху живота му, но ето че той вече се възстановяваше в интензивния сектор на хирургическото отделение в местната болница. И макар че самият Джони Мак продължаваше да бъде заплаха за него, Джеймс смяташе, че би могъл да обърне случилото се в своя полза. Едит и Бъди бяха изцяло погълнати от опита за убийство на Джони Мак и Джеймс щеше да се възползва от момента, за да задейства плана си и да напусне града завинаги.

— Ако беше умрял, щеше да улесни живота на всички нас — отбеляза Бъди. — Защото мъртвите не могат да говорят.

— Ако той изрече само една думичка… — Едит снижи гласа си — … за Кент и за сексуалния му тормоз върху Мери Марта, аз ще намеря начин да му затворя устата завинаги. Като си помисля за скандала… са срама… за онова, което ще си помислят хората за Кент и Мери Марта. А и за мен.

Джеймс изсумтя, изумен от откритието, че скъпата му съпруга се притеснява да не се окаже в центъра на срамен и позорен скандал и то в момент, в който статиите за убийството на сина й не слизат от първите страници на вестниците.

— Около семейство Грейъм винаги са се вихрили скандали. В края на краищата господин Джон бе известен женкар и непрокопсаник. А ти, мила моя, си известна в града като първокласна кучка.

— Погълнатият алкохол май те е направил твърде смел — подигравателно подхвърли мис Едит. — Все пак те предупреждавам да държиш сметка на приказките си.

Джеймс пресуши и последната капка уиски от чашата, която държеше, след това прекоси стаята и си сипа още едно питие. Пренебрегнал напълно предупреждението на Едит, той продължи с характеристиката на семейство Грейъм.

— Ти, естествено, винаги си умеела да пазиш в тайна любовните си флиртове и забежки. Може би има няколко души в този град, които сигурно се досещат, че си падаш по по-млади мъже — особено след като се омъжи за мен, — но дори и те не знаят цялата истина, нали така? Никой от тях не подозира, че вече от години мърсуваш с мъже, достатъчно млади, за да ти бъдат синове.

— Млъквай, по дяволите! — спусна се към Джеймс Бъди.

— Престанете! Спрете и двамата! — Едит се изправи, вирнала царствената си глава. Стоеше изпъната като струна. — Глупаво е да воюваме помежду си.

— Мили боже, Бъди, ти като че ли приемаш обвиненията ми твърде лично. Да не би случайно и ти да чукаш жена ми, а?

— Ти си пиян, Джеймс — заяви Бъди. — Защо не млъкнеш, преди да съм ти затворил устата със сила?

Цялата ситуация изглеждаше твърде нелепа в очите на Джеймс. Но пък от друга страна, целият му досегашен живот беше една преструвка и пародия. Понякога му се струваше, че е затворен насила в приют за душевноболни. Единственото, което искаше, единственото, към което се стремеше през последните години, беше да избяга, да побегне надалеч заедно с Арлийн, преди да го е погълнала лудостта, царуваща в тази къща.

— Ето значи каква била работата — не млъкваше Джеймс. — Ясно ти е, че не можеш да чукаш Мери Марта и затова се задоволяваш с майка й.

Бъди стовари юмрук в лицето на Джеймс. Джеймс политна назад и се блъсна в стената. Тялото му се свлече надолу по ламперията, задникът му се стовари на пода и в този момент му се стори, че чува Едит да ругае.

— Не го ударих силно — смънка Бъди. — Но ако още веднъж каже нещо по адрес на Мери Марта, ще го убия.

Джеймс избърса уста и усети нещо лепкаво по ръката си. Кръв. Устната му кървеше. А долната му челюст вероятно щеше да посинее. По дяволите, Бъди може и да беше дребосък, но имаше изключително силно дясно кроше.

— Добре ли си, Джеймс? — заинтересува се Едит.

— Ще се оправя. — Джеймс подпря ръце на стената зад себе си и успя да се изправи. — Предполагам, че отидох твърде далеч, а? За което се извинявам. Всичко се дължи на алкохола, нали разбираш?

Махни се от тук веднага, мълчаливо си рече Джеймс. Напусни стаята, преди да си изтърсил още нещо и преди Бъди да те е смачкал от бой. Добрият полицейски началник се славеше със своята избухливост и подлост. А когато станеше дума за Мери Марта, той превърташе напълно.

— Мисля, че се налага да отида в кухнята за лед — каза им Джеймс. — Ще ме извините, нали?

Бъди го изгледа с блеснали от ярост очи. Едит просто кимна. Джеймс въздъхна с облекчение и тръгна към кухнята. Докато ровеше из фризера за лед, клетъчният му телефон иззвъня. За момент си помисли да не отговаря — предположи, че го търси Пени, за да го пита защо днес не е отишъл на работа. После му хрумна, че тя май вече бе звъняла. Не си спомняше точно. Тази сутрин бе погълнал твърде много алкохол.

Той извади телефона от джоба на ризата си и го доближи до ухото си.

— Кметът Уеър слуша — изрече Джеймс.

— Джейми?

— Арлийн? — Произнесе името й шепнешком.

— Току-що чух, че Джони Мак е бил прострелян. Вярно ли е?

— Да, вярно е. Снощи някой го е прострелял през кухненския прозорец в къщата на Лейн. Копелето обаче е все още живо, което означава, че аз, както и преди, съм затънал до шия в неприятности.

— О, Джейми, ти… не си го прострелял ти, нали?

24.

Лейн лежеше на леглото си и се вслушваше в дъжда, който капеше от покрива — леко потрепване, което се смесваше със звука от проливния дъжд. Небето беше сиво и мрачно. Във въздуха се носеха задушни изпарения, породени от така характерните за Юга жега и влага. Тежкото и мързеливо време сякаш изцеждаше и последните силици на човек, правеше го ленив и сънлив. Лейн бе дала обещание пред самата себе си да подремне малко, докато Уил е на училище, а Лили Мей на пазар. Куин бе отлетял за Далас преди три дни, за да се погрижи за някаква неотложна работа и не го очакваха да се върне преди края на седмицата. Така че тя и Джони Мак бяха сами в къщата.

Напоследък Лейн не спеше добре нощем — по цяла нощ се въртеше и обръщаше, измъчвана от мисли за предстоящия процес. До началото му оставаха по-малко от две седмици. А те не бяха стигнали доникъде с разкриването на истинския убиец на Кент. От полицията също не разполагаха със заподозрян за стрелбата срещу Джони Мак. Ако се съдеше по думите на Бъди, стрелецът не бе оставил след себе си никакви улики — все едно че бе безплътно привидение. Единствената следа, с която разполагаха, бяха куршумите, извадени от тялото на Джони Мак. След проведената балистична експертиза бе установено, че тежащите 180 грама куршуми тридесети калибър, са били изстреляни от пушка Ремингтън 700. Предпочитаното оръжие за лов на елени в Алабама. Т. С. Бедлоу бе отбелязал, че стрелецът трябва да е бил много опитен ловец, щом е успял да изстреля два куршумът с такава бързина. Но в един град, в който половината от мъжете бяха запалени ловци, подобно твърдение изобщо не можеше да стесни кръга от заподозрени лица.

Джони Мак бе изписан от болницата преди две седмици и от тогава насам Лейн го обграждаше с нежни и любящи грижи, а Лили Мей го гледаше като бебе. Беше им трудно да се справят с този деен и енергичен мъж, който изведнъж се бе оказал принуден да лежи и бездейства по цял ден. И двете имаха чувството, че им се налага да опитомяват див звяр. Той често ръмжеше, недоволстваше и беснееше, раздиран от безсилен гняв. Лейн разбираше, че голяма част от безсилието му е породено от неспособността му да постигне целта си и да я спаси от угрозата да бъде съдена за престъпление, което не е извършила.

На всичкото отгоре всички те се тревожеха за Уил и се притесняваха заради твърдата му решимост да си спомни всичко, случило се в деня, в който бе убит Кент. През седмицата, която Джони Мак прекара в болницата, Уил се подложи на три хипнотични сеанса, но когато и трите опита да се преборят с амнезията му се оказаха неуспешни, доктор Ейджи предложи да направят кратка почивка. Тя беше на мнение, че Уил се натоварва до краен предел. И Лейн знаеше каква е причината за това му поведение. Синът й не само искаше да я спаси от предстоящия процес, но и вярваше, че ако успее да си спомни самоличността на човека, когото бе видял да се крие в храстите през онзи ден, това със сигурност ще им помогне да разобличат не само убиеца на Кент, но и човека, стрелял срещу Джони Мак.

Опитът за убийство на Джони Мак бе довел и до един положителен резултат — Уил прекарваше вече повече време с баща си и с всеки изминал ден двамата ставаха все по-близки. Предишния ден Лейн бе минала покрай стаята на Джони Мак, където баща и син играеха шах и беше чула Уил да казва: Радвам се, че не Кент, а ти си мой баща. Лейн веднага се бе скрила в банята, за да се наплаче на воля.

Като връх на всичко сексуалното привличане между нея и Джони Мак изобщо не бе намаляло вследствие на преживяната трагедия и факта, че той се възстановява след тежка операция. Лейн подозираше, че настроението му ще се подобри значително, ако той съумееше по някакъв начин да отприщи натрупалото се в него напрежение. Беше повече от сигурна, че тя самата би могла да получи почивката, от която толкова се нуждаеше, ако само можеше да прекара няколко часа с него, да го люби, а след това да заспи в прегръдките му.

— А какъв по-подходящ момент за това от този? — промърмори тя, скочи от леглото и започна да тършува из гардероба си, опитвайки се да открие някаква подходяща дреха. Хммм… Какво си облича една жена, поставила си за цел да изглежда съблазнително? Аха! Ето какво й трябва — една тънка роба от златиста коприна. Беше я купила преди време, подчинявайки се на един свой импулс, пленена от допира и вида на меката материя. Никога обаче не я бе обличала. Така и не й се бе удал удобен случай за това. До този момент.

Лейн бързо изхлузи памучния панталон и блузата си, след това свали и бельото си и облече робата. Завърза здраво колана й, излезе от стаята си и тръгна надолу по коридора. Макар че Джони Мак вече ставаше и се разхождаше из къщата, лекарят му настояваше, че трябва да си почива достатъчно. Ето защо той често оставаше в леглото до десет сутринта, че и до по-късно. Лейн отвори вратата на стаята му и надникна вътре. Дървените капаци на прозорците бяха затворени и помещението тънеше в полумрак. Малки прашинки танцуваха на светлината на слънчевите лъчи, промъкнали се през процепите на капаците.

Облечен само с чифт стари, избелели дънки, Джони Мак се бе изпружил в цял ръст върху смачканите чаршафи на неоправеното легло. Лежеше по корем със затворени очи и дишаше равномерно.

Лейн се промъкна в стаята. Пристъпваше бавно и след всяка стъпка очакваше той да се събуди и да я погледне. Той обаче продължаваше да спи. Колкото по-близо до него се приближаваше, толкова по-силно биеше сърцето й. Чувстваше се като безсрамна уличница без всякакви задръжки. Никога преди не й бе хрумвало, че може да прелъсти някой мъж. Но това се отнасяше за предишната Лейн — сексуално потисканата Лейн, която преди много години бе заровила дълбоко сексуалните си желания и апетити. Днес обаче тя беше една нова Лейн — любовницата на Джони Мак Кейхил.

Тя застана до леглото и се загледа в прекрасния мъж, който лежеше в него, преценявайки внимателно всяка негова част — от върха на главата до петите на краката му. Широки рамене. Силен гръб, загрозен единствено от зарастващия белег, останал след операцията, при която бе изваден куршумът, който едва не му бе коствал живота. Големи, мускулести ръце. Тесен ханш. Стегнат задник. И дълги, дълги крака. Кожата му беше естествено тъмна, но последните няколко дни, прекарани на слънце край басейна, й бяха предали допълнителен лек меден загар.

Джони Мак беше красив мъж.

Лейн си спомняше годините, в които той беше красиво момче, но по онова време красотата му беше някак си повърхностна. Той беше един непокорен, неопитомен млад мъж, изпълнен с гняв, обиден на целия свят, тласкан от изгарящата го потребност да наранява всички около себе си. В миналото бе извършил някои почти непростими неща. Тя обаче му бе простила — за всичко. Защото го бе обичала с глупавия плам и страстта, присъщи само на тийнейджърите. Фактът, че той бе всепризнатото лошо момче на града, допълнително подсилваше неговия чар и привлекателност. С годините и зрелостта Лейн бе започнала да осъзнава, че повечето жени обикновено са силно привлечени от непокорните мъже, от нехранимайковците и вечните бунтари. От мъжете, които се бият в гърдите и отстояват правата си с пълно гърло. Мъжете, които по правило са страхотни и незабравими любовници, но лоши съпрузи и партньори в живота.

Лейн приседна на самия край на леглото и вдигна ръка, за да го погали по гърба. Дали да го докосне и да събуди спящия звяр?

Джони Мак уж все още си беше предишния Джони Мак, но в същото време се бе превърнал в един съвършено различен мъж. Красотата му вече не беше така повърхностна. Красивият мъж, който лежеше пред нея, притежаваше и неустоима вътрешна красота, имаше добро и честно сърце и душа. Той беше възмъжал и се бе превърнал в страхотен мъж, в почтено и прекрасно човешко същество. И макар неопитоменият му нрав понякога да вземаше превес, той вече не беше толкова непокорен и своенравен.

Лейн се наведе към него. Ръката й беше само на няколко сантиметра от гърба му, когато Джони Мак се преобърна в леглото, сграбчи я и я претърколи до себе си. Лейн извика от изненада, стресната от бързината на действията му. Той прикова ръцете й над главата й и я възседна.

— Мислех, че спиш — задъхано промълви тя, приковала поглед в черните му очи.

— А пък аз започнах да се питам колко още ще чакаш, преди да предприемеш нещо. — Той я погледна и се усмихна с оная своя унищожителна, размекваща костите й усмивка, която бе довела до падението на не една добра и почтена жена.

— Какво да предприема? — Тя закачливо изви тяло под неговото.

Той се засмя с нисък и гърлен смях.

— Не ми се прави на невинна. — Стиснал китките й с едната си ръка, той плъзна другата надолу и развърза колана на копринената й роба.

Лейн рязко си пое дъх, когато робата й се разтвори съвсем леко — само колкото да разкрие голата плът между корема и гърдите й. Джони Мак се притисна към нея и тя почувства силата на ерекцията му.

— Къде е Лили Мей? — дрезгаво прошепна той.

— Отиде на пазар. — Лейн изви тяло и робата й се разтвори с още няколко сантиметра и зърната на гърдите й почти се показаха изпод меката материя.

— Значи двамата с теб сме сами в къщата?

— Съвсем сами.

Той се засмя отново и наведе глава, за да я целуне. Настойчиво. Давайки воля на едва потискано желание и страст. Задоволявайки една толкова дълго отричана потребност. Тя започна да се извива под него, да стене и да пъшка, но Джони Мак продължи да стиска здраво ръцете й, без да й позволява да го докосне. А тя копнееше да го докосне. Изпитваше нужда да го докосне. Трябваше да го докосне! В противен случай щеше да полудее.

Когато той най-после отдели устни от нейните, Лейн рязко си пое дъх. Приковаха погледи един в друг. Очите им блестяха от страст.

Уил наблюдаваше родителите си, които седяха заедно на канапето и си мислеше, че те биха предпочели да можеха да останат насаме. Макар самият той никога до сега да не се бе влюбвал, вече бе достатъчно голям, за да разпознава признаците на любовта. Майка му и Джони Мак непрекъснато бяха заедно, разменяха си странни погледи и бързи, загадъчни усмивчици. Освен това двамата очевидно полагаха неимоверни усилия да не се докосват пред останалите в къщата.

Той можеше да се качи в стаята си и да ги остави сами със себе си. Съмняваше се дали изобщо ще забележат отсъствието му. Но в мига, в който стана и тръгна към вратата, Джони Мак заговори.

— Тази вечер не ми се стои вкъщи. А и виждам, че дъждът вече престана. Искаш ли да излезем и да се поразходим край реката?

— Страхотна идея — отвърна Лейн. — След обилната вечеря, приготвена от Лили Мей, една разходка ще ми се отрази добре.

Джони Мак се изправи, подаде ръка на Лейн и й помогна да стане от канапето. Спогледаха се за миг, а след това Лейн се обърна към Уил.

— Искаш ли да дойдеш с нас? — попита го тя.

— Не, предпочитам да гледам телевизия. Но вие двамата вървете.

— Ако Лили Мей се прибере от църква преди нас, кажи й да не се безпокои. Ще се върнем в къщата преди мръкване — рече Лейн.

— Ще й кажа. Може пък да не се притесни чак толкова. — Уил поклати глава. — Тя е убедена, че човекът, стрелял по Джони Мак, неминуемо ще опита отново.

— Лили Мей се притеснява прекалено много — отвърна Джони Мак. — Но в думите й има известна логика. Докато не разберем кой е истинският убиец на Кент, всички ние ще се намираме в опасност. Някой много държи да обвини майка ти в престъпление, което не е извършила. Както и да отстрани мен, за да ми попречи да продължа с частното си разследване по случая. Предполагам обаче, че тези хора, които и да са те, досега вече трябва да са проумели, че дори и да ме убият, истината не може да не излезе на бял свят. Рано или късно всичко ще се разбере.

— Ако човекът, убил Кент, разбере, че съм си възвърнал част от паметта и че е само въпрос на време да си припомня и лицето на човека, който се криеше в храстите на живия плет, той със сигурност ще ме превърне в своя главна мишена, нали така?

— О, Уил! — Лейн въздъхна. — Никой извън семейството не знае за сеансите ти с доктор Ейджи.

— Може би, но човекът, който през онзи ден се спотайваше в храсталака, знае, че тогава го видях. Изненадан съм, че още не са…

— За момента си в безопасност, защото никой не знае, че паметта ти е започнала да се възвръща — увери го Джони Мак. — Но напоследък обмислям възможността да наема частна охрана за всички нас, която да замени полицаите, които все още се навъртат наоколо. Изненадан съм, че Бъди постави охрана пред болничната ми стая, а също и тук, в къщата.

— Наистина ли мислиш, че имаме нужда от охрана? — попита Лейн.

Джони Мак хвана ръката й и преплете пръсти с нейните.

— Да, така мисля. И ако трябва да бъда напълно откровен, вече се свързах с Уайът Фостър и той обеща да се погрижи и да уреди изпращането тук на група обучени професионалисти, които да поемат денонощната охрана на тази къща. Освен това искам специална охрана за Уил — не желая да го изпускат от очите си нито за миг. — Джони Мак погледна Уил. — Ще имаш ли нещо против?

— Ти наистина мислиш, че ме грози опасност, нали? Убеден си, че човекът, стрелял по теб, може да се опита да ме убие.

— Не желая да поемам никакви рискове. На всички е ясно, че си имаме работа с убиец. Някой е пребил Кент до смърт. И съм почти сигурен, че същият човек е убил и Джаки, като се е постарал убийството й да прилича на самоубийство. Аз самият щях да се превърна в жертва номер три, ако не бях извадил късмет. Сигурен съм, че човек, извършил толкова много престъпления, няма да се поколебае да убие отново, ако по някакъв начин се почувства застрашен.

— В момента, в който си възвърна паметта, аз ще се превърна в заплаха от първостепенно значение за нашия убиец — отбеляза Уил. — Сигурен ли си, че е безопасно да се разхождате с мама покрай реката?

— Мисля, че през деня сме в относителна безопасност — увери го Джони Мак. — Нашият убиец вероятно не би поел риска да бъде видян и разпознат, особено пък, когато пред къщата пази и полицай. По всяка вероятност той ще предприеме следващия си ход по тъмно.

— Но той уби Кент посред бял ден — напомни им Уил.

— Да, но тогава пред къщата не е имало полицай, който да наблюдава какво става вътре, нали?

Уил сви рамене.

— Ами тогава заминавайте на вашата разходка. Слънцето ще залезе след не повече от тридесет минути.

— Сигурен ли си, че не искаш да дойдеш с нас? — топло се усмихна Лейн.

— Да. Вие вървете.

Уил взе устройството за дистанционно управление, включи телевизора и махна с ръка на родителите си, които излязоха от стаята. В момента, в който минаха през вратата, Уил зърна Джони Мак да обвива ръка около кръста на Лейн.

Харесваше ли му да вижда майка си и Джони Мак заедно? Спокойно ли приемаше мисълта, че техните отношения може да прераснат в нещо по-трайно и постоянно? Да, предполагаше, че няма нищо против. В края на краищата не си спомняше някога, преди да е виждал майка си така кипяща от живот — определено не и през годините, в които бе омъжена за Кент. Вярно, че бяха имали и много щастливи мигове, но Уил винаги бе знаел, че нещо в отношенията им е тотално объркано. Дори и като малко момче Уил чувстваше, че нещо в живота на майка му не е както трябва. Едва сега разбираше, че през всичките тези години тя е изпитвала болезнено отсъствието на един мъж. На Джони Мак Кейхил. И Уил искрено се съмняваше, че майка му би могла някога да бъде истински щастлива без този мъж до себе си.

А и той самият вече не изпитваше омраза към Джони Мак. Не изпитваше и неприязън дори. Каквото и да бе вършил в миналото, днес Джони Мак определено полагаше усилия да изкупи всичките си грехове. А всеки мъж, който осъзнава и признава грешките си и прави всичко възможно, за да поправи злините, сторени от него в миналото, е достоен за възхищение.

Звънът на телефона изтръгна Уил от мислите за баща му и взаимоотношенията на Джони Мак с Лейн и с него самия. Момчето се изправи, наведе се и взе безжичния телефон, оставен върху малката масичка за кафе.

— Ало?

— О, слава богу, че ти вдигна телефона, Уил.

— Лельо Мери Марта?

— Имам нужда от помощта ти. — Гласът на леля му трепереше от вълнение. — Моля те, ела до нашата къща. Ще се срещнем навън в градината.

Когато за последен път видя леля си в болницата след опита й за самоубийство, те беше мълчалива и изпълнена с угризения, но сега говореше толкова бързо, че думите й се застъпваха една с друга.

— Къде е баба? Тя знае ли, че ми се обаждаш? А ти нямаш ли нова медицинска сестра? Тя къде е?

— Майка и Джеймс вечерят — отвърна Мери Марта. — Моята вечеря я донесоха на поднос в стаята ми. А онази крава, новата ми медицинска сестра, хапна заедно с мен и след като се натъпка като прасе, заспа седнала на стола си. Аз се промъкнах по задното стълбище и покрай госпожа Ръсел и влязох във всекидневната. В момента ти се обаждам от телефона там. Трябва да те видя, Уил. Спешно е.

— Какво се е случило? Защо искаш да ме видиш?

— Става дума за баща ти… за Кент. Той не е мъртъв, Уил. Баща ти не е мъртъв.

— Стига, лельо Мери Марта, знаеш, че мъртъв. Нали беше на погребението му. Не си ли спомняш?

— Онзи мъж в ковчега не беше Кент. Беше просто човек, който прилича на него. Казвам ти, Уил, баща ти е жив. И сега ние тримата можем да се съберем заедно — точно както трябваше да бъде от самото начало.

Уил тихичко изпъшка. Нещастната му леля се люшкаше от крайност в крайност — ту беше въодушевена и преливаща от театрален патос, ту изпадаше в мрачна, достигаща до мелодрама меланхолия. Не за пръв път й се случваше да живее, погълната от фантазиите и илюзиите си. Но още от най-ранно детство Уил се чувстваше длъжен да я успокоява с присъствието си — нещо, което баща му винаги го насърчаваше да прави.

— Не мърдай от мястото си — каза й Уил. — Идвам веднага.

— Не, не. Трябва да се срещнем в градината. Не искам никой да знае, че си тук. И трябва да ми обещаеш, че няма да кажеш на Лейн, че идваш да ме виждаш. Това трябва да си остане нашата малка тайна.

— Добре. Ще се срещнем в градината след няколко минути.

— Благодаря ти, скъпи! Знаех си, че моето малко момче ще дойде при мен веднага щом разбере, че имам нужда от него.

Обработката и манипулирането на Мери Марта беше лесна работа. Трябваше само да посее няколко семенца в плодородната почва на нейното въображение и всичко останало се подреди от само себе си. Достатъчно беше да й намекне, че Кент е все още жив и иска да види Уил и целта беше постигната. Макар за момента паметта на Уил да бе временно потисната, момчето знаеше кой уби Кент. А те се мислеха за много хитри. Вярваха, че никой в града не знае за посещението на онази психиатърка от Чикаго. Винаги обаче съществуваха начини човек да научи онова, което го интересува. По всичко личеше, че Уил все още не си е спомнил случилото се през онзи ден — онзи горещ, влажен следобед, през който пияницата Кент най-после се бе срещнал със съдбата си.

Джони Мак също представляваше заплаха, която все още не бе отстранена. Опитът да го убие се бе оказал неразумно, прекалено емоционално решение. Глупаво беше да действа по този начин, подчинявайки се на някакъв необмислен импулс. Истината бе, че Уил представлява най-сериозната заплаха. И тази заплаха трябваше да бъде ликвидирана веднага, още тази вечер. Убийството на Уил щеше да разстрои Мери Марта, но може би щеше да се намери начин тя да бъде предпазена и защитена. В края на краищата, имаше моменти, в които тя продължаваше да вярва, че Кент е все още жив. Може би щяха да успеят да я убедят, че Уил просто е бил изпратен извън града, но след известно време ще се прибере у дома.

А, ето ги и тях — Мери Марта и Уил. Разговарят в градината.

Сега всичко трябва да се извърши много внимателно. Не бързай. Чакай и наблюдавай. И веднага щом се появи някаква възможност, възползвай се от нея. Бързо нанеси удара и прикрий всички следи и възможни улики.

Момчето и леля му тръгнаха да се разхождат надолу по алеята, която води към реката.

Проследи ги. Следвай ги от разстояние. Не се показвай.

А, точно така, Мери Марта, отведи го далеч от къщата. Заведи го близо до реката, където ще мога да го удавя.

По дяволите, спряха се до бараката с инструменти! Скрий се и слушай. Намери начин да отвлечеш вниманието на Мери Марта, а след това убий Уил.

— Казвам ти, баща ти е жив! — Мери Марта стискаше ръцете на Уил в своите. — Той винаги е обичал да си играе игрички. Неприлични, непристойни игрички. Те бяха нашата тайна. Но сега мога да ти разкажа за тях. Ти си моето бебче. — Тя протегна ръка и го погали по бузата. — Моето и на Кент.

— Лельо Мери Марта, мисли какво говориш! Кент беше твой брат. А пък аз съм ти племенник.

— Не си ми племенник. Всички те искаха да повярвам в това, но аз зная, че ме лъжат. Казаха ми, че моето бебе е умряло, но ти не си мъртъв, Уил. Ти си жив.

Дали наистина вярваше, че Уил е нейно дете? Толкова ли дълго бе живяла в този свой налудничав, нереален свят, от който нямаше връщане към действителността? Може би мисълта, че Уил е детето, което бе абортирала преди петнадесет години, й носеше някакво успокоение, помагаше й, макар и за кратко, да възстанови разсъдъка и душевното си равновесие. Ако това беше така, как щеше да посрещне новината за смъртта му?

Но нямаше друг начин.

Добре би било, ако не се налагаше Уил да умира. Той обаче трябваше да бъде убит. Нямаше друг начин. Не можеше да му позволи да си спомни. Убийствата и опитите за убийства станаха твърде много. Какъв позор! Но човек прави онова, което трябва. В името на любовта.

— Трябва да ми помогнеш да намеря баща ти — заяви Мери Марта. — След това ние тримата ще се съберем и завинаги ще останем заедно.

— Сега смятам да те заведа обратно в къщата — каза й Уил и я хвана за ръката. — Ще намерим баба и…

Тя се отскубна от него и се затича към старата тухлена постройка, в която на времето са държали каретите.

— Той може да се крие в бараката за инструменти. Често играехме в нея, когато бяхме деца. А по-късно идвахме тук, за да останем насаме. Играехме най-различни игрички и… Обзалагам се, че той ни чака вътре.

Уил хукна след Мери Марта. Настигна я точно пред вратата на постройката.

— Позволи ми да вляза вътре и да проверя дали Кент е там. Ако го няма обаче, ще се върнем в къщата и ще поговорим с баба.

— Добре — веднага се съгласи тя. — Но аз съм сигурна, че той е вътре. И ни чака.

Ето я чаканата възможност. Точно сега бе моментът да нанесе своя удар. Входът за каретите се намираше на лицевата стена на сградата. Ще влезе от там. И ще остави Мери Марта да чака Уил пред страничната врата.

Вътре беше тъмно, влажно и страховито. Полуразрушената стара сграда трябваше да бъде съборена още преди години. Единствената светлина проникваше през двете отворени врати. Уил се преструваше, че търси Кент. Играеше по правилата на леля си. Опитваше се да я успокои. Момчето винаги бе проявявало изключителна доброта към Мери Марта. Жалко, че сега трябваше да умре.

В подобни случаи е много важно човек да бъде добре подготвен. Малката желязна пръчка, която измъкна от боклука, щеше да се окаже съвършеното оръжие. Промъквай се бавно и тихо! Не дишай! Не издавай и звук. Удряй. Сега!

А, това беше лесно! Момчето се срина на земята. Беше в безсъзнание. Не можеше да го остави тук. Нямаше време да го погребе. Но те ще го търсят. Не може да остави тялото непокрито.

— Уил, вътре ли си? Кент с теб ли е? — провикна се Мери Марта, която продължаваше да стои пред бараката. — Аз ли да вляза при вас или вие ще излезете отвън?

Как да скрие тялото? Огледа се наоколо. Ето това е! Там горе. Старата гребна лодка висеше на старите въжета, провесени от тавана.

— Уил, защо не ми отговаряш? — пак попита Мери Марта.

Побързай! Не бива да губиш повече време. Тя ще влезе и ще го намери. Срежи въжетата. Така лодката ще падне върху тялото и ще го затисне.

Сграбчи Уил и в този момент с ужас осъзна, че момчето не е мъртво.

— Ако не ми отговориш веднага, влизам вътре. Чуваш ли ме, Уил? — предупреди Мери Марта.

Къде беше шибаната желязна пръчка? Вероятно е паднала някъде на пода. Но къде? Нямаше време да я търси.

Парцали. В ръчната количка имаше мръсни парцали. Щеше да ги използва, за да овърже тялото на момчето и да запуши устата му. Ще го скрие в някой тъмен ъгъл и ще се върне по-късно, за да довърши работата си.

Бързо! Направи го бързо! Вземи ръждясалата градинарска ножица и срежи въжетата, които придържат дървената лодка към тавана. Старата постройка е достатъчно отдалечена от къщата и единствено Мери Марта ще чуе шума. А с нея ще се оправяш по-късно — след като приключиш тук.

25.

— Уил не е тук, Лейн — рече Едит. — Защо смяташ, че е наминал да ни види точно тази вечер?

— Оставил ни е бележка, че идва да види Мери Марта.

— А защо е трябвало да ви оставя бележка? Вие къде бяхте?

— Двамата с Джони Мак отидохме да се поразходим. Прибрахме се у дома и намерихме бележката на Уил върху кухненската маса. — Лейн погледна през рамо към Джони Мак, който стоеше непосредствено зад нея. — Върнахме се от разходката си преди повече от час. Лили Мей също вече се върна от църква. Навън е тъмно и започвам да се тревожа. Ако не е с теб, къде тогава може да е?

— Нямам никаква представа, но мога да те уверя, че не съм го виждала тази вечер. Само че… — Дълбоко поемане на въздух.

— Какво само че! По дяволите, Едит, ако знаеш къде е Уил…

— Не зная къде е, но е възможно да се е видял с Мери Марта тази вечер. Виждате ли… ами тя избягала от госпожа Брайънт, новата й медицинска сестра. Ще уволня тази некомпетентна некадърница в момента, в който успея да й намеря заместница. След вечеря задрямала на стола си и така и не разбрала, че Мери Марта се измъкнала от стаята.

— Предполагам, че вече си намерила Мери Марта. Тя добре ли е? — попита Лейн.

— Намерихме я в задния двор, на няколко метра от градината. Беше абсолютно неадекватна. Говореше несвързано и постоянно повтаряше името на Кент. Джеймс ми помогна да я прибера в къщата, а госпожа Брайънт й постави инжекция.

— Смяташ ли, че е възможно Уил да е бил с нея?

— Не зная, но предполагам, че е възможно. От друга страна, не мога да допусна, че той би я оставил съвсем сама навън.

Лейн прехапа долната си устна. Разбира се, че не би я оставил. Уил щеше да се погрижи за Мери Марта.

— Не, не би я оставил.

— Може да се е отказал да идва у нас и вместо това да е излязъл да се поразходи. Търсихте ли го в двора или…

— Джони Мак обиколи целия двор.

— Ти май си силно притеснена заради отсъствието му, нали?

— Да, така е. — Лейн дълбоко си пое дъх. — Ако Уил се появи при теб, би ли го помолила да ми се обади незабавно?

— Разбира се. А ако се прибере първо у вас, обади ми се, за да зная. — Едит замълча за момент. — Зная, че Уил не ми е истински внук, но аз дълбоко го обичам.

— Да. Зная. И ти благодаря. — Лейн остави слушалката и се обърна към Джони Мак. — Не са го виждали.

— Каква полза от онзи полицай, който седи по цял ден в колата си — Лили Мей кимна с глава към улицата пред къщата, — щом Уил може да излезе от тук и да изчезне просто ей така? — Тя изразително щракна с пръсти.

— Той вероятно е бил задрямал — също като новата медицинска сестра на Мери Марта, която изобщо не я забелязала да се измъква от стаята. — Лейн се отдалечи от Джони Мак и започна да кръстосва из стаята. Къде е Уил? Случило ли му се е нещо? Дали убиецът не бе разбрал по някакъв начин, че паметта му започва да се възвръща?

— Знаем, че някой от дома на мис Едит се е обадил по телефона на Уил. — Джони Мак посочи телефона, в паметта, на който бяха записани всички входящи обаждания. — И предполагам, че точно Мери Марта му е позвънила.

— А той никога не отказва на молбите й да го види. — Лейн се спря на едно място. — Но ако не е отишъл да се срещне с Мери Марта, къде е тогава? Какво му се е случило?

— Мисля, че трябва да повикаме тук онзи полицай и да го накараме да поиска помощ от участъка — предложи Лили Мей.

— Съгласен съм — заяви Джони Мак. — Идеята да въвлечем и полицията в това би ми харесала повече, ако неин началник не беше Бъди Лоулър. В момента обаче се нуждаем от помощта им, за да открием Уил. И трябва да го направим веднага.

— Иди го доведи — подкани го Лейн. — Моля те! Трябва да направим нещо. В противен случай просто ще полудея.

Джони Мак се запъти към входната врата. Лили Мей сграбчи ръката на Лейн и я стисна с все сила.

Нямаше начин да довърши започнатото. Не и докато Джони Мак и Лейн обикаляха наоколо и оглеждаха всеки храст от живия плет, разделящ двете имения. Но нямаше от какво да се притеснява. Никой не би могъл да намери Уил. Мери Марта изобщо не е в състояние да им каже, че го е виждала тази вечер. А когато дойде на себе си, вероятно няма да си спомня нищо. Пък и да си спомни нещо, нейните обвинения винаги можеха да бъдат изтълкувани като проява на нестабилното й душевно състояние. Достатъчно беше да се каже, че тя има склонността да си въобразява най-различни неща. Но ако все пак спомене, че Уил е в старата постройка за инструменти, те може и да решат да я претърсят. Трябва да се върнеш и да измъкнеш Уил, преди да се е съмнало. Убий го и го хвърли в реката. И ако имаш късмет, тялото му никога няма да бъде намерено.

Изгряващото слънце се появи от изток и хоризонтът засия, обагрен в розово великолепие. На границата между имотите на семейство Ноубъл и семейство Грейъм се разхождаха хора. Полицаи. Заместници на шерифа. Съседи. Всички те участваха в търсенето на Уил. Лейн обгърна тялото си с ръце, за да се предпази от хладния утринен вятър, който духаше от реката. Джони Мак я погледна и едва се сдържа да се спусне към нея и да я вземе в прегръдките си. Часове наред двамата с нея бяха претърсвали района, напълно забравили за себе си, погълнати изцяло от страховете и притесненията си за техния син. Ако нещо се случеше с Уил, Лейн просто не би могла да го понесе. През изминалите четиринадесет години целият й свят бе съсредоточен единствено около сина й. Бе пожертвала толкова много заради Уил. Нямаше да е честно спрямо нея, спрямо него, или пък спрямо Уил, ако… Не, по дяволите! Не можеше да разсъждава по този начин. Не можеше да си позволи да повярва в най-лошото.

Уил е жив, непрекъснато си повтаряше той. Не може да е мъртъв!

— Ще доведем кучетата — информира ги шерифът, Лари Карол. — Предложих да го направим по-рано, но Бъди сметна, че ще успеем да намерим момчето и без тях. — Лари свали шапка и почеса блестящата си от пот плешива глава. — Трябва да призная, че съм силно озадачен от случилото се. Намерихме всевъзможни следи, оставени в калта из двора, претърсихме цялото имение Грейъм, както и имението Ноубъл, но това изобщо не ни помогна да открием Уил. Като че ли момчето се е изпарило във въздуха. Изчезнало яко дим.

— Ако не го намерим до сутринта, ще повикаме на помощ водолази, за да претърсим реката в участъка й зад Магнолия авеню — прекъсна го сержант Т. С. Бедлоу.

— Би ли говорил малко по-тихо? — помоли го Джони Мак. — Майката на Уил е наблизо и последното нещо, което й трябва в момента, е да чуе предположенията ти, че тялото на Уил може да е в реката.

— Извинете, господин Кейхил. — Т. С. изглеждаше искрено смутен. — Нямам никакво желание да разстройвам мис Лейн. Всички ние имаме много високо мнение за нея. Нищо, че е обвинена в убийството на Кент Грейъм.

Преди да успее да отговори каквото и да било, Джони Мак чу далечен протяжен вой, долови ниското, гърлено ръмжене на ловните кучета. Един от заместниците на шерифа направляваше животните със завидна лекота.

— Ето ги и кучетата — отбеляза Лари Карол. — Тези тук са най-добрите следотърсачи в околността. Принадлежат на стария Фарлан. Ако Уил е някъде по тия места, те непременно ще го намерят.

— Ще имаме нужда от някаква вещ, принадлежала на момчето — каза Т. С. — Мисля да помоля Лили Мей да ни донесе някоя дреха на Уил. Няма смисъл да безпокоим мис Лейн.

— Добре — съгласи се Джони Мак.

Забелязал, че Бъди Лоулър разговаря с Лейн, Джони Мак се извини на мъжете около себе си и бързо тръгна към нея. През цялата изминала нощ Бъди не се отдели от тях — издаваше заповеди, изпращаше полицаи в различни посоки, нареждайки им да разпитат съседите им от Магнолия авеню.

— Съжалявам, че Мери Марта не може да ни помогне по никакъв начин — отбеляза Бъди. — Мис Лейн я попита за Уил преди малко и тя изпадна в такава силна хистерия, че се наложи сестрата отново да й даде успокоително.

— Бедничката Мери Марта… — Лейн вдигна очи, когато видя приближилия се Джони Мак и му подаде ръката си.

— Бъди, шериф Карол току-що ми каза, че си го накарал да изчака и да не пуска веднага ловните кучета. Защо е трябвало да чакаме чак до сега? — Джони Мак стисна ръката на Лейн и я дръпна близо до себе си.

— Бях сигурен, че ще успеем да намерим Уил и без помощта на шибаните кучета. Освен това — той погледна многозначително по посока на Лейн — притеснявах се, че Лейн може да си помисли, че смятаме Уил за мъртъв, щом прибягваме до помощта на кучетата. — Бъди извади носна кърпичка от задния си джоб и избърса потта от лицето си. — Дяволски топло е за септември.

Пренебрегнала напълно присъствието на Бъди, Лейн се облегна на Джони Мак.

— Не зная колко още мога да издържа. Нещо ужасно се е случило с Уил. В противен случай вече щяхме да сме го намерили.

Джони Мак я притисна към себе си, а след това се наведе и я целуна по бузата.

— Не губи надежда. Ще намерим Уил… ще го намерим жив и здрав. А човекът, отговорен за изчезването му, ще си плати скъпо и прескъпо.

Ако само беше наел охрана за Уил, Лейн и за самия себе си веднага след изписването му от болницата… Да, ако само го бе сторил… Сега вече бе късно да направи каквото и да било. Не можеше да проумее как изобщо е могъл да повярва, че полицията в едно малко и забутано градче като Ноубълс Кросинг би могла да му осигури задоволителна защита. Джони Мак никога нямаше да си прости, ако нещо се бе случило с Уил, ако поради неговата недалновидност убиецът бе ударил отново.

Ловните кучета изведнъж започнаха да лаят така, сякаш бяха попаднали на следа. Гърлен, протяжен вой, от който на човек му се смръзва кръвта. Лейн сграбчи ризата на Джони Мак. Той я погали по гърба, опитвайки се да я успокои.

— Мислиш ли, че са намерили Уил? — Тревожният й поглед срещна очите на Джони Мак.

— Може би.

— Хайде да отидем да видим какво са намерили. — Тя стисна ръката му, затича се и го помъкна след себе си.

Воят долиташе от най-отдалечения край на имението Грейъм. Лейн и Джони Мак, придружени от повечето участници в търсенето — както полицаи, така и цивилни граждани — се затичаха по посока на звука. Само след няколко минути стигнаха до старата постройка, използвана на времето за гараж за каретите, която през последните петдесетина година бе превърната в склад за инструменти и вехтории. Кучетата стояха пред входа на полусъборената сграда и с все сила се дърпаха напред.

— Момчето трябва да е вътре — обяви Лари Карол. — Тези кучета никога не бъркат.

— Но ние вече претърсихме тази постройка — възрази Бъди Лоулър. — Аз лично я проверих и не намерих нищо вътре.

— Сигурно си пропуснал нещо — продължи да настоява Лари. — Ако кучетата на стария Фарлан са проследи следата, оставена от Уил Грейъм до тук, значи можеш да заложиш заплатата си за следващата седмица, че момчето е тук някъде.

Заровен в тази стара постройка? Тази ужасяваща възможност проблесна в ума на Джони Мак. Господи, моля те! Не заради мен, заради Лейн. Не позволявай нашият син да е мъртъв.

— Отворете вратите — кресна Лари. — Вкарайте кучетата вътре. Те веднага ще ни заведат до мястото.

Джони Мак задържа Лейн.

— Защо не останеш тук с Лили Мей, а аз ще вляза вътре и ще видя…

— Не! Идвам с теб.

— Лейн, скъпа…

— Моля те, не се опитвай да ме спреш.

Той обви ръка около раменете на Лейн и в този миг зърна мис Едит, застанала под един дъб наблизо. На лицето й бе изписана искрена тревога. Старата кучка май наистина обичаше Уил.

— Там, под лодката — рече Т. С. Бедлоу. — Кучетата проследиха следата до там.

След като наобиколиха лодката, няколко от мъжете повдигнаха нейния мухлясал, изгнил корпус. Заместник-шерифът едва удържаше кучетата, стиснал здраво поводите им. Лейн хвана ръката на Джони Мак и заби нокти в плътта му. Той преглътна мъчително и продължи да се моли мълчаливо — молеше се така, както никога преди през живота си. Петнадесет години по-рано той бе проклинал господ, който бе позволил на Бъди Лоулър да изхвърли тялото му във водите на река Чикасоу. Днес обаче пламенно умоляваше същия този господ да пощади живота на сина му.

— Вижте тук! — извика Т.С.

— Всемогъщи боже! — Шериф Карол изблъска настрани насъбралите се зяпачи. — Мис Лейн, елате насам. Намерихме вашето момче и, като го гледам как се извива и гърчи, спокойно мога да заключа, че е живо.

— За стотен път ти повтарям, Бъди, че не видях човека, ударил ме по главата. — Уил седеше на ръба на кушетката за прегледи в спешното отделение на болницата Самюел Ноубъл мемориал.

— Не искам да те разстройвам, синко, но снощи някой се е опитал да те убие и аз съм длъжен да си свърша работата и да разбера кой е този някой. — Бъди издиша тежко. — Репутацията ни вече пострада достатъчно от факта, че още не сме намерили човека, стрелял по Джони Мак. Какво ще си помислят за нас хората, ако не успеем да намерим и човека, опитал се да те убие?

— Бих казал, че ако намерите единия, ще намерите и другия — намеси се Джони Мак.

— Да… ами това може и да е така, а може и да не е — възрази Бъди.

— Виж, Уил вече ти каза всичко, което знае. — Лейн застана между Бъди и сина си. — Време е вече да го оставиш на мира. Ще се наложи да почакаш до утре, ако решиш, че искаш да му зададеш още въпроси. Сега лекарят ще зашие раната на главата му, след което ще го приемат в болницата за двадесет и четири часово наблюдение. Освен сериозната рана на главата, Уил е получил и леко сътресение на мозъка.

— Защо не поговориш отново с Мери Марта? — предложи Джони Мак. — Може днес да е по-добре. Твърде е възможно да си спомни нещо от вчерашните събития.

— Възможно е, но е малко вероятно. — Бъди кимна. — Нищо не би ме зарадвало повече от едно подобрение в състоянието на Мери Марта. Преди убийството на Кент тя имаше и добри дни на просветление и душевен покой.

— Обещавам ти, че ще ти се обадя незабавно, ако Уил си спомни още нещо. — Джони Мак стисна рамото на Бъди. — Хайде, нека те изпратя.

Лейн въздъхна с облекчение, когато двамата мъже излязоха от стаята. Ако Бъди беше останал само миг по-дълго, ако беше задал само още един въпрос, тя сигурно щеше да започне да пищи. Предвид всичко преживяно, на Лейн никак не й се искаше да изпада в хистерия постфактум. Уил беше жив и, като се изключат раната на главата и лекото мозъчно сътресение, се чувстваше добре.

Но как трябваше да разбират случилото се със сина й? Какви са били намеренията на човека, нападнал Уил? Може би не е искал да го убива, а само да го нарани? Или нещо се бе объркало по време на покушението върху живота му и момчето дължеше оцеляването си само на случайността?

— Може ли да вляза? — попита Едит Уеър, застанала пред отворената врата.

— Уил, искаш ли видиш мис Едит? — попита Лейн.

— Разбира се. — Той погледна край Лейн и се усмихна на жената, която бе смятал за своя баба през целия си живот. — Влизай. — Момчето гостоприемно й махна с ръка.

— Как си, Уил? — Едит заобиколи Лейн и се приближи до леглото.

— Лекарите казват, че ще се оправя. Добре че имам такава здрава кратуна. — Той внимателно докосна главата си. — Имам нужда само от няколко шева.

— Има и леко сътресение на мозъка — намеси се Лейн. — Ще го задържат тук двадесет и четири часа, за да е под наблюдение.

— Мери Марта с теб ли беше, когато се случи това? — попита Едит.

— Тя остана да ме чака пред старата постройка. Аз влязох вътре сам — обясни Уил. — Леля Мери Марта беше убедена, че Кент е вътре и ни чака.

Едит ахна от изненада и се вкопчи в перлената си огърлица.

— Мили боже! Не мислиш, че… Искам да кажа, че не е възможно тя да… — В очите на Едит заблестяха сълзи.

— О, бабо, не плачи! — Уил слезе от леглото и потупа Едит по гърба. — Леля Мери Марта никога не би ме наранила. Тя не би могла да убие и муха. И сама знаеш, че тя е най-добрият човек на този свят.

Устните на Едит потрепериха. Тя избърса сълзите, стекли се от ъгълчетата на очите й.

— Толкова се радвам, че ще се оправиш. Всички ужасно се разтревожихме заради теб. Майка ти и Джони Мак. Джеймс и аз. А също и Бъди. Той беше твърдо решен да те намери.

— Много съм доволен, че шериф Карол доведе кучетата на стария Фарлан — отбеляза Уил. — Ако не бяха те, кой знае колко още щях да остана под онази стара лодка.

Докато убиецът отново се върне за теб. Тази ужасяваща мисъл изведнъж премина през съзнанието на Лейн. Тя една сподави възклицанието си, осъзнала изведнъж, че Уил се бе разминал на косъм със смъртта.

В стаята влезе доктор Люис, следван по петите от Джони Мак. Младият лекар се намръщи, когато видя всичките тези хора, струпани в малката стая за прегледи на спешното отделение.

— Моля всички да излязат — разпореди се лекарят.

— Искаш ли да остана с теб? — Лейн погледна Уил.

— Мамичко, малкото ти момче е вече достатъчно голямо — увери я доктор Люис. — Не мисля, че би искал да му държиш ръката, докато аз му шия главата. Така ли е, Уил?

— Да, мамо, просто излез отвън. Аз съм добре.

На Лейн никак не й се излизаше, но си наложи да го направи. Никаква опасност не застрашаваше Уил тук, в спешното отделение на болницата. Майките обаче често изпитваха безпочвени и ирационални страхове. Особено, когато детето им едва бе избегнало смъртта.

За пръв път от много години насам Джони Мак се чувстваше абсолютно безпомощен. Никак не му харесваше фактът, че ситуацията не беше под негов контрол. В Хюстън той се бе превърнал в един от представителите на финансовия елит и задоволяваше всеки свой каприз само с едно щракване на пръстите. Всичко, което можеше да се купи с пари, беше негово. Постоянно го преследваха красиви жени. Бизнесмените или го наричаха свой приятел, или се бояха от него. Той беше човек, с когото всички се съобразяваха, и този негов образ, нямащ нищо общо с бедното лошо момче, избягало от Ноубълс Кросинг преди години, много му допадаше.

Но независимо от всичките му пари, власт и светска изтънченост, тук, в родния му град, той винаги щеше да си остане незаконороденото копеле на Фейт Кейхил. В Ноубълс Кросинг той носеше истината за произхода си като огромна значка на ревера си и беше неспособен да избяга от миналото. В този град се налагаше да се изправи лице в лице със стореното от него. Тук трябваше да плаща за греховете си. Тук трябваше да изкупи прегрешенията си пред невинните хора, които, макар и непреднамерено, бе наранил на времето. За жалост най-много бяха пострадали двамата човека, които той за нищо на света не би наранил съзнателно — детето, за съществуването, на което така и не бе научил, и жената, която никога не можа да забрави. Сега обаче вече можеше да ги защити и да ги предпази от страдания и беди. Още тази вечер в Ноубълс Кросинг щяха да пристигнат трима първокласни охранители, подбрани лично от Уайът Фостър.

Джони Мак се погледна в огледалото, напълни шепата си с вода и изми пяната за бръснене, останала по бузите и брадичката му. Избърса лицето си и се присегна за ризата си, която висеше на закачалката на вратата. Тъкмо закопчаваше последното копче и се канеше да напъха ризата в колана на дънките си, когато чу леко почукване по вратата на стаята си.

Лейн влезе в стаята, но се спря на няколко крачки от прага.

— Тя е тук и Уил вече разговаря с нея на долния етаж. Лили Мей им сервира кафе. — Лейн се приближи до Джони Мак като нервно кършеше пръсти. — Не мога да разбера защо Уил настоява да направи това още сега, толкова скоро. Та той току-що се прибра от болницата.

Джони Мак заряза ризата си, пристъпи напред и стисна разтрепераните ръце на Лейн.

— Трябва да позволим на Уил да го направи, скъпа. Това е, което иска.

— Зная. — Лейн стисна зъби и се намръщи.

Джони Мак я прегърна, опитвайки се да й влее сила и увереност. Изобщо не бе подозирал, че един мъж може толкова силно да обича някоя жена, не бе и допускал, че съществуването й може да бъде от толкова жизненоважно значение за него. Не можеше да го обясни, не можеше дори да го повярва напълно, но, кой знае как, Лейн бе станала толкова важна за него, колкото и въздуха, който дишаше.

— Почакай само да се дооблека и двамата заедно ще слезем долу. — Прегърна я отново, след което хвана лицето й с двете си ръце и се вгледа в красивите й сини очи. — Каквото и да си спомни Уил… ако си спомни още нещо… ще го посрещнем заедно. Ти, аз и Уил. Като семейство.

Лейн дълбоко си пое дъх, а след това бавно издиша.

— Слава богу, че Лили Мей те повика да се върнеш. — Очите й се напълниха със сълзи. — Мислех си, че съм станала силна жена, която не се нуждае от мъжка подкрепа. Сега обаче си давам сметка, че имам нужда от мъж в живота си. Имам нужда от теб, Джони Мак. — Една самотна сълза потече по лицето й.

Джони Мак я целуна. В целувката му се смесиха желание да я утеши и страст. Любов и сладострастен копнеж. Преплетоха се всичките онези многообразни чувства, които Лейн бе събудила в душата му. Тя въздъхна и сложи край на целувката.

Той се отдръпна, бързо напъха ризата в дънките си, закопча ги и стегна колана си.

— Да вървим…

Намериха Уил заедно с доктор Ейджи в кабинета. Двамата тихичко разговаряха. В мига, в който видя родителите си, Уил се изправи и се приближи до Лейн.

— Мамо, престани да се тревожиш — каза й Уил. — По лицето ти познавам, че се страхуваш заради мен. Недей. С мене всичко ще бъде наред. Обещавам.

— Ами ако…

Застанал непосредствено зад нея, Джони Мак я стисна за раменете, сякаш за да й вдъхне кураж.

— През цялото време ще бъдем тук заедно с него. А доктор Ейджи не би направила нищо, което да навреди на Уил.

Нола Ейджи пристъпи напред и се усмихна сърдечно на Лейн.

— Двамата с Уил си поговорихме и аз съм уверена, че той е готов за още един сеанс. Мисля, че неспособността му да си спомни събитията от онзи ден му се отразява много по-зле от истината, пред която ще се изправи, когато си спомни всичко. Каквато и да е тя.

Лейн и Джони Мак заеха местата си, докато доктор Ейджи подготви първо стаята, а след това и Уил. Насочвайки го бавно, стъпка по стъпка, тя му помогна да се отпусне и да се потопи в състояние на дълбока медитация. Започна сеанса, задавайки му лесни въпроси, целящи да го успокоят допълнително. И когато прецени, че Уил е напълно готов, тя го поведе обратно към онзи фатален ден — последния ден от живота на Кент Грейъм.

— Помогнал си на Лили Мей да са прибере в стаята си; след това отново си излязъл отвън — припомни му доктор Ейджи, връщайки го към момента, в който се бе натъкнал на трупа на Кент. — Какво видя, когато излезе отново в градината?

— Кент беше там. На колене. Стенеше. Беше вдигнал ръцете си нагоре. Господи, не! Недей! Спри! Моля те, спри!

— Уил, успокой се и ми кажи какво става.

— Не го удряй повече. Моля те! Ще го убиеш…

— Кой удря Кент?

Лейн стисна ръката на Джони Мак, наведе си напред и прошепна:

— При предишните сеанси не можа да си спомни този момент. Всеки път повтаряше, че е видял трупа на Кент. О, мили боже, възможно ли е наистина да е видял убийството на Кент?

— Уил, кой удря Кент? — повторно попита доктор Ейджи.

— Аз измъкнах бейзболната си бухалка от ръцете й. А тя се разплака и избяга. Аз я видях. Стоеше съвсем близо до живия плет. Наведох се да видя как е Кент. Той беше мъртъв. А тя просто си стоеше там и плачеше.

Джони Мак сдържа дъха си. Толкова сме близо, помисли си той. Хайде, Уил. Кажи ни кого си видял. Кажи ни кой уби Кент.

— Уил, кой плачеше? Кого видя да стои край живия плет? — Гласът на лекарката звучеше спокойно и уверено.

— Тя дойде през живия плет. Чух гласа й. Тя ми каза: Какво си направил? Но аз не можах да отговоря нищо. Искаше ми се да извикам: Ти знаеш, че не съм го убил аз. Знаеш, че не съм го направил аз.

— Кой беше там заедно с теб, Уил? Кого видя през онзи ден? Кой разговаря с теб?

— Знаеш, че не бях аз! — извика Уил и лицето му се окъпа в сълзи. — О, бабо, знаеш, че не съм го направил аз…

26.

— Мадам, търсят началника на полицията Лоулър по телефона. — Госпожа Ръсел, покорната и изпълнителна икономка, стоеше пред двойната стъклена врата, водеща към всекидневната. — Сержант Бедлоу се обажда.

— Обади се от тук — рече на Бъди Едит, след което отпрати икономката само с едно махване на ръката си.

Бъди се надигна от фотьойла, в който се бе настанил докато уверяваше мис Едит, че няма нищо общо с почти фаталния инцидент, сполетял Уил Грейъм. Не мислеше, че тя му вярва, а пък той, на свой ред, просто не можеше да проумее загрижеността й. Тя прекрасно знаеше, че Уил не е неин внук, знаеше, че той е дете на две бели отрепки, родени и израсли в бедняшки каравани, и въпреки това сякаш все още обичаше момчето. Не би трябвало мис Едит да проявява интерес към сина на Джони Мак, но тя очевидно правеше точно това. Дали привързаността й към Уил не бе свързана по някакъв начин с факта, че той беше внук на Джон Грейъм? Бъди предполагаше, че независимо от бурния им брак Джон Грейъм си оставаше единственият мъж, когото Едит бе обичала някога.

Бъди вдигна слушалката на ексцентричния телефон от злато и кристал, поставен върху шкафа от черешово дърво.

— Полицейски началник Лоулър слуша.

— Бъди, обажда се Т.С. Реших, че трябва да знаеш, че току-що проведох изключително странен разговор с Лейн Грейъм.

— Какъв странен разговор?

Очите на Едит се разшириха и тя погледна право в него. Бъди само поклати глава, давайки й да разбере, че все още не разполага с цялата информация.

— Ами… тя поиска да разговаря с мен и с никой друг — обясни Т. С. — След това ми каза, че би било най-разумно аз да поема случая, тъй като ти си твърде близък със семейството на Кент. Тя изглеждаше искрено загрижена и настояваше да ти спестим това изпитание. Но аз реших, че няма нужда да идвам лично заради нещо, което сигурно ще искаш да направиш сам. Още повече, че и без друго вече си в дома на семейство Грейъм.

— За какво става дума? По дяволите, човече, говори по същество. — Бъди изведнъж почувства, че се задушава и веднага разхлаби яката на ризата си.

— Това няма да ти хареса, особено ако се окаже, че е истина. Сигурно ще ти е дяволски трудно, ако се наложи да арестуваш мис Едит.

Сърцето на Бъди подскочи в гърдите му и запрепуска с тревожна скорост.

— Какви ги говориш, по дяволите? Какво ти каза Лейн?

Едит скочи от канапето. Изглеждаше обезумяла от тревога. Бъди вдигна ръка, предупреждавайки я да седне отново и да запази тишина.

— Ами, както изглежда, Уил май си е възвърнал паметта — информира го Т.С. — Или поне си е спомнил, че е видял убийството на Кент. Казал е на своята терапевтка, че е видял баба си да се спотайва в шубраците на живия плет, след като преди това е пребила Кент до смърт с бухалката на Уил.

— Но това е нелепо! — възкликна Бъди. — Момчето е било принудено да повярва на някаква откачена история, втълпена му от Лейн и Джони Мак, които всячески се опитват да прехвърлят вината за убийството на Кент върху някой друг.

— Възможно е, но, каквато и да е истината, твърденията на момчето отварят кутията на Пандора пред теб, шефе. Представяш ли си какво ще стане, когато в града се разчуе за това ново развитие? Ще бъде думата на момчето срещу тази на баба му.

— Никой, който познава мис Едит, не би повярвал, че тя може да убие собствения си син. Тя обожаваше Кент. Беше съсипана от неговата…

— Всичките тези доводи са ми известни — прекъсна го Т.С. — Но точно в този момент трябва да разрешиш един непосредствен проблем. Мис Лейн ме помоли да се срещна с нея и с Джони Мак в дома на семейство Грейъм. Те вече идват към вас.

— По дяволите!

— Има и още нещо, което би трябвало да знаеш — те вече са се обадили на Уес Стивънс и са му съобщили онова, което казаха и на мен. Така че те съветвам да подготвиш мис Едит за предстоящите нелеки разпити.

Бъди стисна слушалката, която подскачаше в несигурно треперещата му ръка.

— Оценявам това, че ме предупреди.

— Искаш ли да дойда и аз? Ако някой трябва да арестува мис Едит…

— Не, аз ще се погрижа за всичко. И, моля те, обади се на Уес и му кажи, че провеждам разследване и ще му докладвам веднага щом успея да се ориентирам в тази бъркотия. — Бъди остави слушалката и се обърна към Едит. — Паметта на Уил е започнала да се възстановява. Спомнил си е, че те е видял зад живия плет в деня, в който бе убит Кент. Казал е на своята терапевтка, че ти си пребила Кент до смърт.

Едит затвори за миг очи и дълбоко си пое дъх. Повдигна елегантните си рамене, а след това бавно ги отпусна. И изведнъж се състари. Изглеждаше на шестдесет години и на нито ден по-малко. Напрежението през изминалите няколко седмици си бе казало думата.

— Уил е объркан в момента — рече тя. — Но щом си спомня, че ме е видял, само въпрос на време е да си спомни какво точно се случи тогава.

— Ще трябва да започна разследване. Няма начин да го избегнем. Но ти би могла да потвърдиш, че наистина си била там през онзи ден. Само че ще отричаш, че си убила Кент. Можеш да кажеш, че си видяла Уил да пребива Кент, но си запазила това в тайна, за да предпазиш момчето, което през целия му живот си обичала като свой внук. — Бъди сграбчи Едит за раменете и я разтърси. — Ще бъде твоята дума срещу неговата. И на кого мислиш, че ще повярват хората в този град?

— Ти си пълен идиот! Да натопя Лейн за убийството на Кент беше едно, но да обвиня Уил е нещо съвършено различно. Няма да обвиня това дете в нещо, което не е извършило. — Едит се откопчи от хватката на Бъди. — Не разбираш ли, че в мига, в който Уил си спомни всичко, а Джони Мак разкаже онова, което знае за Мери Марта и Кент, хората веднага ще разберат, че това е истината. Гнусната, отвратителна истина.

— Няма да я въвлечеш във всичко това — предупреди я Бъди. — Няма да позволя тя да страда повече.

Беше допуснал да бъде въвлечен в кроежите на мис Едит с едничката цел да й помогне да защити Мери Марта. Беше готов да направи всичко за нея. Да стигне до крайности, за да осигури безопасността й. От известно време го разяждаха вина и огромно съжаление — чувства, загнездили се в душата му в мига, в който научи какво бе причинил Кент на Мери Марта. Ако само бе разбрал за това преди години… Ако само се бе досетил за истината… Тогава лично щеше да убие Кент. С огромно удоволствие щеше да го пребие до смърт.

Мис Едит му бе позвънила няколко минути след убийството на Кент и двамата заедно бяха измислили една сравнително убедителна версия за случилото се, която трябваше да защити както Едит, така и Мери Марта. Преди обаче да успеят да поговорят с Уил и да го убедят да подкрепи изфабрикуваната им история, Лейн се бе прибрала у дома и бе телефонирала в полицията, заявявайки, че е открила тялото. Шокът, причинен от смъртта на Кент — за техен късмет — бе причинил толкова сериозна психическа травма на Уил, че той бе изпаднал в състояние на частична амнезия.

— Не виждам как бихме могли да изолираме Мери Марта от всичко това. Поехме риск, надявайки се единствено на амнезията на Уил — отбеляза Едит. — Надявах се, че Уил няма да си спомни нищо, а ние ще успеем да осъдим Лейн и да сложим край на цялата история. Само че онзи проклетник Джони Мак взе, че се върна в Ноубълс Кросинг и обърка всичко.

— Е, съветвам те да се подготвиш за среща с дявола — промърмори й Бъди. — Точно в този момент Лейн и Джони Мак идват насам — додаде той. — Вече са телефонирали на Уес Стивънс и са му казали, че ти си убила Кент. Слава богу, че Т.С. ми се обади, вместо да изпълни молбата на Лейн и да дойде лично до тук.

Бъди знаеше какво трябва да направи, какво трябваше да направи още преди седмици. Болните коне ги убиват, за да ги избавят от теглилата им, а хората остават да страдат и да понасят търпеливо мъките на обречените. Той обаче нямаше да позволи това да продължава. Никакви страдания повече. Никаква болка. Само покой и тишина. Покоят на вечността.

Бъди излезе от всекидневната, готов да се справи с положението по единствено възможния начин — с едничката цел да предпази жената, която обичаше. Едит изтича във фоайето и го последва до подножието на стълбището.

— Бъди, къде отиваш? Лейн и Джони Мак ще бъдат тук всеки момент. Трябва да планираме стратегията си.

— Ти планирай собствената си стратегия, мис Едит — отвърна той. — Аз се качвам горе да видя Мери Марта.

— Няма смисъл да разговаряш с нея. Тя не е в състояние да разбере какво става. — Едит преплете пръстите на ръцете си. — Каквото и да се случи с мен, аз ще оцелея. Но ако отведат Мери Марта и я затворят в някоя клиника…

— Никой никога няма да затвори Мери Марта в клиника за душевно болни — тихо изрече Бъди и продължи да се качва по стълбището.

Лейн позвъни няколко пъти на звънеца, след което се отказа и натисна бравата на входната врата. Беше отключено. Колко странно.

— Т.С. все още не е пристигнал — каза Джони Мак. — Мисля, че трябва да го изчакаме.

— Аз пък не мисля така. Искам да говоря с мис Едит веднага! Ще я накарам да ме погледне в очите и да отрече, че е убила Кент.

— И тя вероятно ще го направи — отбеляза Джони Мак. — Не мисля, че доброволно ще признае, че е убила собствения си син.

Джони Мак последва Лейн в просторното фоайе и едва не се блъсна в нея, когато тя рязко спря по средата на помещението. Лейн стоеше съвършено неподвижно. В къщата цареше необичайна тишина. Нямаше никакви признаци на живот. Къде беше госпожа Ръсел? Къде се бе дянала Едит?

— Слушай — промълви Лейн.

— Не чувам абсолютно нищо — отвърна Джони Мак.

— Нито пък аз. Нещо не е наред. В тази къща никога не е било така тихо. А и входната врата никога не стои отключена.

Джони Мак я сграбчи за раменете и я завъртя с лице към него.

— Искам да излезеш отвън и да изчакаш Т.С.

— А ти какво ще правиш, докато аз го чакам?

— Ще претърся къщата. Все трябва да има някой тук. Знаем, че Едит уволни госпожа Брайънт, а това означава, че при Мери Марта непременно трябва да има човек.

— Ще ти помогна в търсенето.

Джони Мак стисна раменете й още по-силно.

— Не искам да те забърквам, в случай че нещо се обърка. Остани тук.

— Чакай! — извика Лейн, когато той я пусна и се обърна, за да продължи с търсенето. — Ами ако… може би не трябваше да казваме всичко на Т.С. Той може да е предупредил Бъди, а той на свой ред — мис Едит, която вероятно вече е напуснала града.

— Не мисля, че мис Едит е разполагала с достатъчно време за бягство. Освен това тя е човек, който би предпочел да остане и да се бори, а не да бяга. Тя е достатъчно самоуверена, за да смята, че в този град може да й се размине всичко. Дори и обвинение в убийство.

— Ако тя е тук, аз няма да напусна тази къща, преди да съм говорила с нея. Няма да й позволя да се измъкне от това. Тя ще си признае извършеното престъпление, дори и ако трябва да я ударя, за да изтръгна истината от нея.

В къщата прокънтя пронизителен писък и смрази кръвта на Лейн. Двамата с Джони Мак се спогледаха с уплаха, след което обърнаха глави по посока на оглушителния вик. Беше долетял от втория етаж на къщата.

— Остани тук — нареди Джони Мак и се запъти към стълбището.

— Няма да ходиш никъде без мен.

Той се спря и я изгледа предупредително, но тя само поклати глава, отказвайки да се подчини. Догони го на петото стъпало. Той кимна и изсумтя, осъзнавайки очевидно, че тя е твърдо решена да го придружи. Лейн държеше да види онова, което ставаше в тази къща, със собствените си очи.

Двамата заедно се затичаха нагоре по стълбите и започнаха да отварят врата след врата, търсейки източника на ужасяващия писък. След като излязоха от третата стая, която бяха проверили, Лейн забеляза отворената врата в края на коридора. Със зяпнала от уплаха уста и разтреперани рамене, госпожа Ръсел излезе от там, олюлявайки се. Когато забеляза Лейн, жената се спусна се към нея. Устните й се движеха, но от тях не излизаше никакъв звук.

— Това е стаята на Мери Марта — каза Лейн и погледна Джони Мак.

Втурнаха се по коридора към икономката, която бавно вървеше към тях. И макар че продължаваше да мърда устни, тя все не успяваше да проговори.

Лейн сграбчи разтрепераните й ръце.

— Какво става, госпожо Ръсел? Какво се е случило? Вие ли изпищяхте?

Тя кимна, а след това здраво стисна ръцете на Лейн.

— Помогнете… помогнете им. Моля ви. — Госпожа Ръсел се наведе напред, обви ръце около талията си и започна да се люлее напред-назад, без да спира да плаче.

— Елате тук и седнете. — Лейн поведе жената към канапето, поставено в малка ниша в коридора, а след това коленичи пред нея. — Ще можете ли да постоите сама, докато ние влезем вътре, за да видим как е Мери Марта?

— Ще се оправя — отвърна госпожа Ръсел. — Но тя не е… тя не е… тя… моля ви, помогнете на мис Едит.

Лейн не знаеше какво да очаква, нямаше и най-малка представа с какво ще се сблъскат в спалнята на Мери Марта. На пръв поглед стаята си беше същата. Приказната спалня на едно малко момиченце. Боядисана в ярки тонове, красива и изпълнена със светлина. Не се виждаше кръв. Не миришеше на лошо. В стаята нямаше нищо, което да предизвика страх и тревога.

Мис Едит седеше на леглото, прегърнала с ръце Мери Марта, която лежеше мълчаливо, положила глава в скута на майка си. Идилична картина на майчина любов и привързаност. Едит не спираше да милва косата на Мери Марта и да отмества кичурите, паднали на лицето й.

— Мис Едит? — Лейн се приближи до леглото. Джони Мак я следваше по петите.

Едит вдигна поглед. Очите й бяха замъглени и тъжни, лицето й изразяваше неописуема мъка и скръб.

— Тя никога повече няма да страда. Намери покой за пръв път от детството си насам.

Лейн сякаш остана без дъх. Господи, не! Нима Едит бе посегнала на живота на дъщеря си? Нима бе убила и двете си деца? Когато застана до леглото, Лейн забеляза, че Мери Марта е неестествено спокойна и неподвижна. Тя не дишаше!

Джони Мак постави ръка на рамото на Лейн.

— Намери телефон и се обади на Т.С. Кажи му да домъкне задника си тук по най-бързия начин и да изпрати линейка.

Лейн кимна и понечи да излезе от стаята. В този момент Едит заговори.

— Изобщо не подозирах за отношенията между Кент и Мери Марта. Знаех, че двамата са много близки, че се обичат дълбоко, но никога не ми бе хрумвало, че Кент би… че би могъл… изобщо не трябваше да се омъжвам. Не трябваше да раждам деца.

— Мис Едит, знаеш ли какво си направила? — попита я Джони Мак, застанал до леглото.

— Да, зная — отвърна тя, а когато Джони Мак коленичи край леглото, тя протегна ръка и погали лицето му. — Толкова приличаш на Джон. Във всяко едно отношение. На времето той ме обичаше. Непосредствено след сватбата ни. И искаше син. Макар да знаех какъв риск поемам, раждайки му дете, аз… Нямах право да раждам деца, след като знаех, че майка ми през целия си живот беше болна. Толкова болна. Баща й също е бил болнав. Знаех това и въпреки всичко рискувах. Само че децата ми трябваше да платят за това.

— Какво се опитваш да ни кажеш? — Джони Мак взе двете й ръце в своите.

— Ако не бях толкова погълната от светския живот в града и от многобройните си любовни връзки… ако бях обръщала повече внимание на Кент и на Мери Марта, може би щях да видя какво става под собствения ми покрив. Мислех си, че Кент е нормален. Ако бях прекарвала повече време с него, щях да успея да сложа край на ужасните му деяния и да му осигуря помощта, от която се нуждаеше. Вероятно щях да успея да помогна по някакъв начин и на Мери Марта.

Дълбока въздишка прекъсна думите й.

— Но децата ми никога не се превърнаха в мой основен приоритет. Родих ги само защото Джон ги искаше. Животът ми беше толкова запълнен… бях прекалено заета, за да се занимавам и с тях. И виж докъде я докарах…

Лейн пристъпи по-близо до главата. Ударите на сърцето й отекваха като камбана в главата й. Нима наистина бе възможно да изпитва състрадание към мис Едит? Да я съжалява, макар да знаеше, че е убила и двете си деца?

— Какво се случи? — настойчиво попита Джони Мак. — Кажи ни какво направи в деня, в който умря Кент, и какво точно направи днес?

Едит издърпа ръцете си от дланите на Джони Мак и погледна надолу към дъщеря си.

— Погледни я. Толкова е красива. Толкова нежна, добра и обичлива. Но напълно съсипана. И за всичко съм виновна аз. Ако бях по-добра майка, сигурно щях да й спестя много страдания. Но през всичките тези години аз така и не разбрах какво става. Просто не знаех. Научих едва, когато изплува истината за истинския баща на Уил. През онзи ден Кент дойде при мен в къщата, а Мери Марта подслушала разговора ни. Никога преди не я бяхме виждали да избухва така, раздирана от силна ярост и възмущение.

Едит покри лицето си с ръце и заплака. Джони Мак погледна Лейн и тя осъзна, че и той е не по-малко объркан от нея. И двамата бяха силно смутени от необяснимата си симпатия към жената, която и двамата презираха. Бяха объркани от неспособността си да проумеят мотивите, подтикнали я да убие и двете си деца.

Едит продължи да говори. Гласът й, призрачно тих, беше абсолютно равен и овладян.

— Мери Марта се втурна към Кент и започна да го налага с малките си юмруци. През цялото време не спираше да повтаря: Ти ме накара да убия моето бебе, а си позволил на нейното бебе да живее. Ти не искаше моето бебе, но си поискал нейното. Изобщо не разбирах за какво говори. Но тогава чух Кент да обяснява на Мери Марта, че Уил е нейно дете, да я уверява, че бебето й не е умряло.

Лейн ахна от изумление. Възможно ли бе Мери Марта да е била бременна? И то от Кент? Да, разбира се, че е възможно.

Кент бе направил дете на собствената си сестра!

— Мис Едит, да не би да се опитваш да ни кажеш, че Мери Марта е била бременна от Кент? — изрече хрипкаво Джони Мак.

— Да — отвърна Едит. — През онова лято, преди петнадесет години, само няколко месеца преди Шарън Хикман да разбере, че носи детето ти, Кент завел Мери Марта в една частна клиника в Бирмингам, където тя направила аборт.

Лейн си помисли, че всеки момент ще повърне. Горчив жлъчен сок се надигна от стомаха й, опари гърлото и езика й. Бедничката, нещастната Мери Марта. А онзи негодник Кент я бе насърчавал да вярва, че Уил е нейното дете, бебето, което е била принудена да абортира. Нищо чудно, че през всичките тези години Мери Марта упорито бе вярвала, че Уил е неин син.

— След аборта Мери Марта заровила спомените за случилото се дълбоко в подсъзнанието си и те изплували на повърхността чак, когато излезе наяве истината за Уил — не спираше да говори Едит. — И тогава изведнъж започнала да си спомня… да си спомня онова, което Кент й бе причинил. Да си спомня, че именно Кент е човекът, накарал я да абортира детето им. В деня, в който умря Кент, я оставих сама в градината и влязох в кухнята, за да помоля госпожа Ръсел да ни приготви малко чай с лед. Когато се върнах обратно в градината, Мери Марта бе изчезнала. Уплаших се и тръгнах да я търся. Когато наближих живия плет, отделящ нашата собственост от тази на семейство Ноубъл, я чух да разговаря с Кент. Минах през градинската беседка по средата на плета и тогава видях… — Едит дълбоко си пое дъх. — Кент, очевидно пиян, стоеше на колене, а Мери Марта държеше в ръцете си бейзболната бухалка на Уил. Тя го удряше с нея и, докато успея да стигна до нея, му нанесе няколко силни удара по главата.

Едит преглътна сълзите си.

— През цялото време повтаряше: Ти ме накара да убия бебето си. Ти ме накара да убия бебето си.

— Уил също е видял какво се е случило — обади се Лейн. — Само че все още не си спомня всички подробности. Ето защо той… Ти не си питала него какво е направил; въпросът ти е бил насочен към Мери Марта. Нейният плач е чул Уил. — Лейн тъжно поклати глава, проумяла най-после цялата истина за преживяната трагедия. — Защо ни накара да преживеем целия този кошмар? Защо не призна истината? Мери Марта не можеше да бъде държана отговорна за деянията си. Никой нямаше да я прати в затвора.

— В затвора не, но щеше да прекара остатъка от живота си в клиника за душевно болни — отвърна Едит. — Не можех да позволя това да се случи.

Джони Мак се изправи и се обърна към Лейн.

— Обади се на Т. С. Аз ще остана с мис Едит. Обади се също и на Джеймс. Тя ще има нужда от адвокат.

— Точно така. Ще проверя как е госпожа Ръсел и ще се опитам да я заведа на долния етаж. Т.С. вероятно е бил възпрепятстван от нещо. Иначе отдавна щеше да е тук.

Лейн намери икономката там, където я бе оставила преди малко. Попита я дали иска да се прибере в стаята си на долния етаж, но жената отказваше да се помръдне.

— Трябва да се върна там вътре и да се погрижа за мис Едит. Бедната жена. — Госпожа Ръсел тихичко ридаеше. — Мис Мери Марта е мъртва. Сладкото, нещастното дете…

— Да, Мери Марта е мъртва.

— Предполагам, че за нея така е по-добре, но смъртта й е такъв шок. Когато влязох и я видях, си помислих, че е заспала, но тогава мис Едит ми каза, че е умряла… Не трябваше да пищя така, но не можах да се овладея. Бях толкова шокирана.

— Няма нищо. — Лейн потупа госпожа Ръсел по гърба. — Сигурна съм, че Джони Мак ще има нужда от помощ, за да се погрижи за мис Едит. Той ще остане при нея, докато аз проведа няколко телефонни разговора.

Лейн помогна на икономката да се изправи, потупа я отново по гърба и тръгна да търси телефон, за да се обади. Тъкмо щеше да влезе в най-близката стая, когато чу шум на долния етаж. Някой като че ли крачеше по мраморния под на фоайето. Може би Т.С. най-сетне бе пристигнал.

Лейн се затича надолу, но рязко се закова на мястото си в мига, в който зърна Бъди Лоулър да я чака в подножието на стълбището. Той е началник на полицията тук, напомни си тя. Ще му се наложи да арестува мис Едит, дори и да не му се иска да го прави. Той просто няма друг избор. А когато научи, че тя е убила Мери Марта… Бъди ще обезумее, когато разбере, че момичето, което обичаше още от детските си години, е било убито от собствената си майка.

— Какво правиш тук? — попита Бъди.

Лейн направи още няколко колебливи крачки надолу по стълбите.

— Бих могла да ти задам същия въпрос.

— Т. С. ми каза за телефонния си разговор с теб — информира я Бъди. — Аз му казах, че лично ще поема разследването.

— Значи Т.С. няма да дойде?

— Каквато и полицейска работа да трябва да бъде свършена тук, аз съм този, който ще се заеме с нея.

— Добре. — Лейн изпита необяснимо безпокойство. — Аз обаче продължавам да смятам, че би било по-лесно за теб, ако оставиш Т.С. да арестува мис Едит.

Защо Бъди беше толкова блед? Защо се потеше така обилно в ден, в който температурата не надвишаваше осемдесет градуса[1]? И защо ръцете му трепереха?

Лейн се спря на най-долното стъпало. Инстинктът й, й подсказваше, че не може да се довери на Бъди. Той беше полицай наистина, но главен негов приоритет винаги е била лоялността му към семейство Грейъм. Задължението му да спазва и прилага законите идваше след това.

— Донеси на мис Едит чаша вода — нареди Джони Мак и погледна икономката.

Госпожа Ръсел кимна, бързо влезе в съседната баня и се върна със стъклена чаша, която подаде на господарката си. След това погледна Джони Мак.

— Не мога да повярвам, че мис Мери Марта е мъртва. Но тя е мъртва, нали?

— Да — кимна той.

Госпожа Ръсел стисна ръце и тъжно поклати глава.

— Днес сутринта се чувстваше добре. Но след обяд, когато влязох да й донеса купа сладолед, тя беше… — Госпожа Ръсел кимна по посока на купата, която се търкаляше по средата на пода, а разтопеният шоколадов сладолед бе образувал локва върху килима. — Тя много обичаше тези малки следобедни почерпки. — Икономката продължи да клати глава. — Аз се паникьосах, когато мис Едит ми каза, че мис Мери Марта е мъртва. Не трябваше да пищя. Само че изобщо не разбирам какво точно се е случило. Как е умряла?

— Била е задушена — спокойно отвърна Едит и вдигна една атлазена възглавница от пода. — С това.

— Мили боже, имай милост! — проплака госпожа Ръсел.

— Защо го направи? — попита Джони Мак. — Как можа да я убиеш?

— Аз… аз… Ти смяташ, че аз съм удушила Мери Марта? — Едит го погледна. На лицето й бе изписано неподправено изумление. — Не съм убила дъщеря си. Той го направи.

— Кой? — попита Джони Мак, а сърцето му се сви от страх.

— Бъди. Каза, че я е убил, защото я обича. Направил го, за да я предпази, да я спаси от перспективата да прекара остатъка от живота си, заключена в някоя клиника за душевно болни.

— Бъди е направил това?

— Да, уби я, защото я обича твърде силно. И той, също като мен, беше готов да направи всичко, за да я предпази и защити. Той уби Джаки, която, след като бе подслушала един разговор между мен и Бъди, започна да ни изнудва. Пак той стреля по теб. И се опита да убие Уил.

— И ти през цялото време си знаела какво върши и не си направила нищо, за да го спреш?

— Твърде късно си дадох сметка до какви крайности е готов да стигне, за да не позволи на истината да излезе наяве. Пък и вече бе прекалено късно, за да направя каквото и да било. Двамата с Бъди действахме в комбина. Не можех да го разоблича, без да разкрия истината за убийството на Кент.

Тежка въздишка се откърти от гърдите й.

— Нямах никаква представа, че той ще може… че той ще вземе възглавницата й и ще я задуши. Последвах го нагоре по стълбите и го заварих да притиска възглавницата върху лицето й. Опитах се да го спра, да издърпам възглавницата от ръцете му, но…

Едит изведнъж се пречупи и се захлупи върху безжизненото тяло на дъщеря си.

— Остани при мис Едит — каза Джони Мак на зашеметената икономка.

Служителите от полицейския участък трябваше да бъдат предупредени, че техният началник е убиец. Бъди Лоулър беше опасен човек, чиито по-нататъшни ходове бяха напълно непредсказуеми. Лейн беше сама на долния етаж. Лили Мей и Уил бяха съвсем сами в съседната къща. А нито един местен полицай не би се усъмнил в своя началник, ако той ненадейно се появи в коя да е от двете къщи. Стомахът на Джони Мак се сви от притеснения, почувствал надвисналата опасност. Трябваше да отиде при Лейн. Веднага.

Когато стигна площадката, дочу гласове. Лейн разговаряше с някого. С мъж. Спря се в горния край на стълбището и погледна надолу към фоайето. Бъди Лоулър вдигна очи и погледите им се срещнаха за част от секундата.

— Джони Мак е горе с мис Едит. — Лейн вдигна единия си крак и гърбом се изкачи на по-горното стъпало. — Хайде да му кажем, че си тук.

Бъди се спусна към Лейн преди Джони Мак да успее да стигне до нея. Запуши устата й, изви ръката й зад гърба й и я помъкна надолу по стълбите към фоайето.

— Не я наранявай! — Джони Мак се затича надолу по стълбите. Сърцето му изстина от страх, лицето му цялото се ороси от пот.

— Остани на мястото си, Кейхил — предупреди го Бъди.

Джони Мак замръзна неподвижно, изминал само половината от пътя, отделящ го от Лейн.

— Пусни я. Не искаш да прибавиш още едно убийство към списъка с престъпленията си, нали? Лейн никога не ти е причинявала каквото и да било.

Бъди разкопча кобура на пистолета си. Джони Мак осъзна, че няма начин да стигне до Лейн навреме. Намираше се твърде далеч. Наблюдаваше безпомощно Бъди, който извади магнума си и го насочи към главата на Лейн.

Бъди свали ръка от устата на Лейн и я плъзна надолу към гърлото й.

— Кажи сбогом на любовника си.

— Бъди, моля те, сигурна съм, че не искаш да ме нараниш. — Лейн говореше на своя похитител, но не сваляше поглед от лицето на Джони Мак.

— Права си, не искам да те нараня — отвърна Бъди. — Но аз не исках да нараня и Мери Марта. Просто нямах избор. И направих онова, което трябваше да бъде направено. Тя беше твърде нежна, твърде крехка, за да понесе режима в някоя лудница. Знаех, че би предпочела да е мъртва, отколкото да бъде принудена да изтърпи това.

— Ти си убил Мери Марта? — Лейн зяпна от изненада.

Бъди, който целият трепереше като лист, стисна Лейн по-силно и я повлече назад към полуотворената входна врата. Джони Мак изчака Бъди да изведе Лейн навън и се затича надолу по стълбите. Трябваше да измисли начин да възпре Бъди. Човекът не можеше да разсъждава разумно — действията му бяха ирационални и лишени от здрав смисъл. Никой не би могъл да предвиди какво ще му хрумне в следващия момент. И къде, по дяволите, беше Т.С? Трябваше отдавна вече да е дошъл. През ума на Джони Мак изведнъж премина смразяваща кръвта му мисъл — ами ако Т.С. е съобщил на Бъди за обаждането на Лейн и е решил да не идва лично до тук? Ами ако Т.С. изобщо не пътуваше в момента към дома на семейство Грейъм?

Ако разполагаше с някакво оръжие, сигурно щеше да успее да спре Бъди. Не смееше да се спусне към него с голи ръце, защото Бъди със сигурност щеше да простреля Лейн.

— Ето, вземи това.

Джони Мак рязко се завъртя, чул познатия женски глас. Мис Едит стоеше на няколко метра от него и държеше пушка. Подаде му я.

— Това е една от пушките на баща ти — рече му тя. — Качих се горе на тавана, взех я и я заредих. Вземи я и направи каквото е нужно за спасяването на Лейн. Убийствата станаха твърде много. Време е да им сложим край. Заради Уил.

В ума на Джони Мак се блъскаха всевъзможни мисли, душата му се разкъсваше от противоречиви емоции. Той грабна пушката и хукна. Бъди, застанал на алеята, се опитваше да вкара Лейн в колата си, но тя се съпротивляваше отчаяно. Къде, по дяволите, си мислеше, че отива този Бъди? Нима бе напълно откачил?

Джони Мак знаеше, че разполага с една-единствена възможност. Един изстрел, за да спаси живота на Лейн. Ако пропусне, Бъди ще я убие. А ако това се случи, всичко останало губеше смисъла си. В този кратък миг той разбра как точно се чувства мис Едит в момента. И двете й деца бяха мъртви и тя просто нямаше за какво повече да живее.

Джони Мак бе боравил с пушки през целия си живот. Уили Питърс го водеше на лов за елени през целия ловен сезон. А съдия Браун, който също беше запален ловец, го обучаваше в спортна стрелба. Сега обаче за пръв път в кариерата му на стрелец нечий живот зависеше напълно от неговата точност и майсторство.

Джони Мак бързо се приготви за стрелба. Нямаше време за излишни движения. Хвана жертвата си на мушка, пое дълбоко въздух, задържа дъха си, прицели се и стреля.

[1] По Фаренхайт. — Б.р. ↑

27.

Лейн беше против решението на Уил да посети мис Едит в затвора, но синът й настояваше да види баба си. Предполагаше, че Уил винаги ще възприема майката на Кент като своя баба. Макар да знаеше за ролята, която тя бе изиграла в трагичните събития, предизвикали смъртта на толкова много хора, Уил изпитваше потребност да утеши жената, която преди време бе обичал с цялото си добро и щедро сърце. А и мис Едит, по своя си начин, сигурно също обичаше Уил.

Джони Мак чакаше заедно с Лейн. Тя беше силно разстроена и притеснена, но той демонстрираше завидно самообладание и издръжливост. Бяха изминали двадесет и четири часа откакто мис Едит призна съучастничеството си в потулването на истината за убийството на Кент и в действията, които Бъди Лоулър бе предприел, за да защити и предпази Мери Марта. Независимо от високомерното отношение на Едит, Джеймс Уеър бе застанал твърдо зад гърба на съпругата си. Той й нае високо платен и опитен адвокат от Атланта, погрижи се за погребението на заварената си дъщеря и дори намери време да се срещне с Джони Мак и Лейн, за да ги помоли да не го предават на полицията.

— Дайте ми възможност да върна парите, които откраднах от Едит — примоли се Джеймс. — Единственото, което искам, единственото нещо, което съм искал през целия си съзнателен живот, е да бъда заедно с Арлийн. Ще намеря начин да се справим и без парите на Едит.

Но дори и след всичките си признания мис Едит продължаваше да премълчава най-гнусната и позорна семейна тайна. Ужасяващата истина за кръвосмешение и за погубения живот на едно дете, заченато в грях. И тя, както и Джони Мак, не виждаше причина да разбули тази тайна. Още повече, че тя не би могла да й помогне по никакъв начин.

Лейн никога нямаше да забрави деня, в който едва не бе намерила смъртта си в ръцете на Бъди Лоулър. Дължеше живота си на Джони Мак. Той бе убил човек, за да я защити. Задължена бе и на мис Едит. В края на краищата именно нейната бивша свекърва бе дала на Джони Мак оръжието, с което бе застрелял Бъди.

Т.С. Бедлоу влезе заедно с Уил. Беше го придружил до арестантските килии, разположени в задната част на сградата на полицейското управление. Сержантът, изпълнен с разкаяние, ги бе засипал с извиненията си, а те, на свой ред, го бяха уверили, че не го държат отговорен за случилото се. В края на краищата той нямаше как да знае, че Бъди е превъртял и се е превърнал в заплаха за хората около него. Никой не би могъл да предположи подобно развитие на нещата.

— Вече съм готов да си ходим — каза Уил, когато се приближи до родителите си.

— Как мина срещата с мис Едит? — попита Лейн.

— Добре, предполагам. — Уил сви рамене. — Нейният адвокат е от Атланта и се казва Стив Уитакър. Предполага се, че е толкова добър, колкото и Куин Кортез.

— Да, знаем — отвърна Лейн. — Разговарях с Джеймс тази сутрин. Той лично се е погрижил господин Уитакър да поеме защитата на мис Едит.

— Тя е сигурна, че днес след обяд съдията ще определи гаранцията й и ще се прибере у дома си преди мръкване. Попита ме дали бих могъл някога да й простя.

Джони Мак сложи ръка на рамото на Уил.

— И ти какво й отговори?

— Казах й, че все още не зная.

— Лейн, защо двамата с Уил не се приберете у дома? — предложи Джони Мак. — Аз имам тук една недовършена работа. Трябва да се погрижа за нещо, преди да тръгна.

— Много време ли ще ти отнеме? — попита Лейн.

— Не, не много.

Тя стисна ръката му.

— Бихме могли да те изчакаме в колата.

— Не, не ме чакайте. След като свърша тук мисля да се отбия в кабинета на кмета. А след това ще се поразходя из Ноубълс Кросинг. Трябва да взема някои решения и имам нужда да остана сам.

— Добре. Значи ще се видим по-късно у дома. — Тя го целуна по бузата. Той й се усмихна колебливо.

Лейн бързо изведе Уил през вратата. Той не я попита защо бърза толкова, но когато се качиха в колата, се пресегна и я прегърна.

— Не си ти причината за лошото му настроение, мамо — каза й Уил. — Вчера Джони Мак уби човек. Това е, което не му дава мира. Макар че направи онова, което трябваше, за да спаси живота ти, той не може да не се разкайва заради отнетия човешки живот. Просто е такъв човек.

Лейн разроши косата на сина си.

— Кога порасна толкова много и стана такъв умник?

Джони Мак огледа изпитателно Едит Уеър. Нито смъртта на дъщеря й, нито нощта, прекарана зад решетките, бяха успели да сломят царствената й осанка. Беше родена като аристократката на Ноубълс Кросинг и несъмнено щеше да си умре като такава.

— Какво, дойде да злорадстваш ли? — стрелна го с мрачен поглед тя.

— Нищо подобно. Дойдох да сключа сделка с теб.

— Каква сделка? — Тя прокара яркочервените си нокти по крачола на черния си панталон — жест, който говореше за нервност и неувереност.

— Лейн и аз знаем истината за Кент. Знаем, че е малтретирал сексуално Мери Марта в продължение на години, а след това я принудил да абортира детето му.

— Да, наистина знаете прекалено много. Ако вчера бях запазила способността си да разсъждавам нормално, едва ли бих споделила с вас двамата толкова много тайни. Трябваше просто да ви кажи онова, което казах и на полицията — че емоционалните проблеми на дъщеря ми са се задълбочили до степен, в която тя, изгубила представа за действията си, е посегнала върху живота на брат си.

— Само че ние нямаше да повярваме на едно такова обяснение и ти го знаеш чудесно.

Едит кимна, а леката усмивка на устните й трепна несигурно.

— Давам си сметка, че не ми дължите нищо и не искам нищо за себе си, но…

— Лейн и аз нямаме намерение да споменаваме нищо за кръвосмесителната връзка на Кент и Мери Марта. Нито пред пресата, нито дори пред полицията.

— Благодаря ти.

— Не бързай да ми благодариш — парира той. — Нашето мълчание няма да ти излезе без пари.

— Какво означава това? — Тънко очертаните вежди на Едит подскочиха нагоре, а очите й се разшириха от любопитство.

— Ами, стана ясно, че съпругът ти от години злоупотребява с финансите ти и отклонява пари от банковите ти сметки…

— Какво!

— Според мен той вече си е заделил поне сто хиляди долара, ако не и повече.

— Тази невестулка, това жалко и страхливо копеленце!

— Ето я и сделката, мис Едит. — Джони Мак не можа да сдържи усмивката си, когато тя изведнъж преустанови гневната си тирада и го изгледа заплашително. — Даваш на Джеймс развод без никакви спорове и условия, изплащаш му обезщетение от сто хиляди долара и обещаваш под клетва, че няма да го съдиш за финансова измама. Ако изпълниш тези условия, мръсната ти семейна тайна никога няма да излезе наяве. Лейн и аз ще я отнесем в гроба. Аз, естествено, не бих могъл да гарантирам по същия начин и за госпожа Ръсел…

— Нелда Ръсел е моя лоялна и доверена икономка.

— При все това, на твое място бих й отпуснал щедра коледна премия в края на годината.

— Защо толкова си се загрижил за Джеймс? Вие двамата никога не сте били приятели. — Устните на Едит се изкривиха в нещо, наподобяващо усмивка. — Ти нали си наясно, че Джеймс прекрасно знае какво ти причиниха Бъди и Кент преди петнадесет години? Нали си даваш сметка, че той не е направил нищо, за да ти помогне?

— Съвсем наясно съм с всички минали грехове на Джеймс.

— Защо тогава му помагаш?

— Нека да кажем просто, че зная какво означава човек да направи някои наистина ужасни грешки, а след това да получи втори шанс с единствената жена, която е обичал през живота си.

— Джеймс има друга жена до себе си? — Изражението на Едит окаменя. — Това ли се опитваш да ми кажеш? Трябваше и сама да се сетя. Той категорично отказваше да сподели леглото ми.

— Е, ще сключим ли сделката или не? — подкани я Джони Мак.

— Имаш думата ми. — Едит се усмихна. С порочната и самоуверена усмивка на човек, който никога не губи. — Кажи на Джеймс, че за него ще е най-добре, ако веднага след развода грабне парите и уличницата си и напусне Ноубълс Кросинг завинаги. Защото аз скоро ще се прибера у дома и не искам никога повече да виждам лъжливата му, измамна и крадлива физиономия.

Преглътна и продължи, все така самоуверено:

— Нямам никакво намерение да лежа в затвора. Стив Уитакър би трябвало да успее без особени затруднения да докаже, че Бъди е истинският злодей в цялата тази история, а аз просто съм се страхувала да му се противопоставя. Нали разбираш, той обичаше дъщеря ми до полуда, а аз трябваше да му се подчинявам, защото се страхувах да не я нарани. Както и стана, в края на краищата. Бях толкова травматизирана от факта, че Мери Марта уби Кент, че изобщо не нося отговорност за последвалите си действия.

Едит се разсмя. Студен, злобен смях, който, подобно на тъп нож, остърга опънатите до скъсване нерви на Джони Мак.

Къде остана тъжната, изпълнена с угризения майка, която държеше главата на мъртвата си дъщеря в скута си и бе готова да поеме цялата отговорност за съсипания и опропастен живот на двете си деца? Очевидно бе победена и погълната от истинската Едит Ноубъл Грейъм Уеър — егоцентричната, себична кучка, решена да оцелее на всяка цена. Джони Мак нито за миг не се съмняваше, че тя ще излезе от това изпитание без изобщо да лежи в затвора. Разполагаше с огромно богатство и власт, която се простираше не само в рамките на окръга, но и в целия щат, и знаеше, че везните неминуемо ще се наклонят в нейна полза.

Най-странното в цялата история обаче бе, че на него изобщо не му пукаше. Пет пари не даваше за мис Едит. Всъщност изобщо не го интересуваше какво ще се случи в Ноубълс Кросинг, след като той си тръгне от тук. Защото той за нищо на света не би могъл да остане в града, който го бе унижавал, пренебрегвал и обиждал, а накрая се бе опитал да се отърве от него като от непотребен боклук. Колкото по-скоро се върнеше в Тексас, толкова по-добре за него.

— Ще информирам Джеймс, че искаш развод — каза й Джони Мак.

— Да, направи го.

Той се обърна да си върви, но тя извика след него.

— А ти не възнамеряваш да се установиш за постоянно в Ноубълс Кросинг, нали?

Джони Мак отговори без дори да си направи труда да се обърне и да я погледне.

— Не, мадам. Съвсем скоро ще си тръгна и този път ще е завинаги. Никога повече няма да се върна тук.

Лейн свали тъмносинята си сламена шапка и я остави на тоалетната масичка. След това събу сините си обувки с високи токове и раздвижи изтръпналите си пръсти. Без да съблича костюма си, тя се излегна по гръб на леглото и се загледа във високия таван.

Погребението на Мери Марта беше горчиво-сладко преживяване — също като жената, с която се разделяха. През цветните стъкла на църквата проникваха ярките слънчеви лъчи. Хорът изпя няколко химна, които разплакаха присъстващите. Ковчегът бе отрупан с цветя. А Едит Уеър, облечена цялата в черно, седеше редом с Джеймс на първия ред в църквата и, вдигнала високо царствената си глава, плачеше, без да издаде нито звук.

Мислите на Лейн бяха прекъснати от потропване по вратата на спалнята й. Тя седна в леглото, прокара пръсти през косата си и провеси крака от края на леглото.

— Може ли да разговарям с теб? — попита Джони Мак през затворената врата.

— Да, разбира се. Заповядай.

Той влезе точно, когато тя се изправи, за да го посрещне. Тъгата, обхванала ги на погребението, сякаш ги бе последвала и тук, в къщата. Джони Мак застана пред нея, облечен в сивия си костюм на ситно райе, и я погледна. Изражението на лицето му беше сериозно.

— От известно време отлагам този разговор. — Той леко наведе глава и погледна надолу към пода.

Сърцето на Лейн сякаш спря за миг. Тя сдържа дъха си.

— Ти си тръгваш — констатира тя.

Той кимна.

— Да. Изпълних онова, за което дойдох тук. Запознах се със сина си и го опознах. Освен това разкрихме истинския убиец на Кент. Днес погребахме Мери Марта. Процесът на мис Едит ще започне след няколко месеца. — Той вдигна поглед към лицето на Лейн. — Не мога да остана в Ноубълс Кросинг. Мястото ми не е тук. Моят живот е в Тексас.

— Твоят живот е в Тексас, а моят живот е тук. Това ли се опитваш да ми кажеш?

— Не точно. Само се опитвам да ти обясня, че не бих могъл да живея в Ноубълс Кросинг.

— Значи смяташ да ме напуснеш… да ни напуснеш. Отново.

Не плачи. Да не си посмяла да плачеш. Щом е готов да те напусне толкова лесно, значи не те обича. Никога не те е обичал.

— Точно в това е проблемът — отвърна той. — Не искам да ви напускам. Нито теб, нито Уил. Обичам те, Лейн! Мисля, че съм те обичал през целия си живот. Обичам и сина си.

— Как тогава можеш да ми говориш за заминаване? — Тя пристъпи колебливо към него, а сърцето й се изпълни с надежда.

— Не мога да остана тук, но ти и Уил можете да дойдете с мен. Лили Мей също.

— Искаш ние да дойдем при теб…

Преди петнадесет години го бе умолявала да я вземе със себе си. Преди петнадесет години щеше да тръгне с него без изобщо да се замисли. Но нима сега можеше просто ей така да опакова една чанта с багаж и да замине? Тя си имаше своите отговорности. Все още притежаваше четиридесет и девет процента от Хералд. Нейна бе отговорността и за фамилния дом, който бе наследила. Ами Уил? Как би погледнал Уил на едно преместване в Тексас? Изобщо не можеше да е сигурна, че той ще пожелае да живее с баща си.

— Отговорът ти този път ти отнема твърде много време. Спомням си, че имаше време, когато би се съгласила без изобщо да се замисляш.

— Нещата тогава бяха далеч по-прости. Днес животът ми е доста по-сложен. По онова време бях едно обикновено момиче, а сега съм жена с много задължения и отговорности…

— Решението, което трябва да вземеш, не е никак сложно, Лейн. Много е просто дори. Или ме обичаш достатъчно, за да дойдеш с мен в Тексас и да станеш моя съпруга, или не ме обичаш.

Съпруга на Джони Мак. Мечтата на живота й. Да бъде единствената жена на земята, която той наистина обича.

— Обичам те — изрече тя, протегнала умолително ръце. — Никога не съм обичала друг мъж. Но ти искаш от мен да взема мигновено решение, да лиша Уил от корените му, да променя целия си живот, да напусна дома, в който семейството ми живее от векове. Ти би могъл да останеш тук при нас. Бихме могли да си създадем добър живот заедно. Ти, Уил и аз.

— Щом си мислиш, че бих могъл да остана в Ноубълс Кросинг, значи не ме познаваш толкова добре, колкото си мислех. Обичам те и искам да изживея остатъка от живота си с теб, но това не може да стане тук. Готов съм да живея с теб на всяко друго място по света, но не и тук.

— Аз също те обичам, но…

— Тръгвам тази вечер — прекъсна я той. — От доста време насам съм зарязал напълно бизнеса си в Хюстън. Ако промениш решението си…

Той я остави да стърчи по средата на стаята си. Зашеметена от изненада. Наранена. Ядосана. Той очакваше от нея да се откаже от живота си и да тръгне с него, а не желаеше да направи подобен жест заради нея.

Ще бъдеш пълна глупачка ако не тръгнеш с него, нашепваше й някакъв вътрешен глас. Ако се откажеш от тази възможност да бъдеш щастлива, никога повече няма да получиш подобен шанс.

— Мамо?

Лейн вдигна поглед и видя Уил да стои на вратата.

— Уил, миличък, какво има?

— Боя се, че подслушах разговора ви — призна си той. — Чух, че Джони Мак те помоли да се омъжиш за него и да се преместиш да живееш в Хюстън.

— А ти как ще се почувстваш, ако се наложи да напуснем Ноубълс Кросинг? Как гледаш на възможността да се омъжа за Джони Мак? — попита го тя. — Би ли могъл да живееш в Тексас с баща си?

— Бих могъл да живея в Тексас — отвърна той. — Бих могъл да живея навсякъде, стига да съм заедно с теб, мамо. Не го ли знаеш? А ако обичаш Джони Мак и искаш да се омъжиш за него, аз нямам нищо против. Бих казал дори, че е крайно време вие двамата да се съберете завинаги. Не мислиш ли?

— Сериозно ли говориш? Наистина ли ще можеш да живееш в Тексас с Джони Мак?

— Разбира се. Защо не? Кое дете не би искало да живее с двамата си родители?

— О, Уил… — Тя го прегърна и с все сила го притисна към себе си.

— Не мислиш ли, че ще е най-добре да отидеш да съобщиш на Джони Мак добрата новина и да го избавиш от мъките му?

Лейн се разсмя.

— Имаш право. Наистина имаш право.

Намери го в спалнята му. Прибираше дрехите си в куфара, който зееше отворен върху леглото.

— Може ли да вляза? — попита Лейн.

— Разбира се. — Изобщо не вдигна поглед, а продължи да подрежда чорапи и бельо редом с ризите и дънките си.

— Няма да продам тази къща — рече му тя. — И ще запазя моите четиридесет и девет процента от Хералд. Бих искала един ден да ги завещая на Уил и на другите деца, които може би ще имаме. Това устройва ли те?

Той вдигна очи, а устните му бавно се разтегнаха в усмивка.

— Искам малка, дискретна сватба и свещеник, който да ни ожени. Искам Уил и Лили Мей да бъдат наши свидетели. И искам да отидем на меден месец. Не държа да е нещо специално. Само няколко дни, които да прекарам само с теб.

— Какво ще кажеш за ранчото ми в Тексас Хил?

— Звучи чудесно.

Джони Мак разпери ръце, а Лейн се хвърли в прегръдката му. Той я повдигна във въздуха и започна да я върти из стаята. Спря едва, когато се строполи на леглото и я повлече със себе си.

— Обещавам ти, че никога няма да съжаляваш…

Тя постави пръст на устните му.

— Единственото нещо, за което съжалявам, е, че изгубихме толкова много години, през които можехме да сме заедно.

— Ще наваксаме за всеки пропуснат миг — обеща й той и покри устните й със своите.

Епилог

Лейн си почиваше в големия люлеещ се стол на верандата, а двегодишната Кати Сю Кейхил спеше спокойно в скута й. Четиригодишният Майкъл Кейхил се бореше на пода с черния лабрадор на семейство Бейли. Духаше хладен есенен вятър, който се усещаше и на широката веранда на къщата. Лейн се бе влюбила в къщата на Джони Мак в ранчото му в Хил Каунтри в мига, в който я бе зърнала за пръв път преди пет години, когато двамата пристигнаха тук за медения си месец. От тогава насам тя прекарваше все повече и повече време в нея. А миналата година, след като Уил напусна семейството, за да се запише в университета на Алабама, университета, който бе завършил и нейният баща, Джони Мак продаде къщата им в Хюстън и семейството се премести за постоянно в ранчото.

— Бисквитките с шоколад вече са готови. — Лили Мей излезе на верандата и се загледа в далечината. — Мисля си, че Уил и Джони Мак трябваше да са се прибрали до сега.

— Струва ми се, че Уил има проблеми с някакво момиче — засмя се Лейн. — И сега иска съвет от баща си.

— Господ да ни е помощ, ако той наистина се е обърнал за съвет по тези въпроси точно към баща си.

Лейн се разсмя.

— Джони Мак може и да е негодник, но той си е моят негодник. А и кой по-добре от него би могъл да даде правилен съвет на Уил? В края на краищата той прекрасно си дава сметка за грешките, допуснати от него в миналото.

— Ето ги, идват! — Майкъл започна да подскача по верандата. — Виждам конете им.

— Престани да викаш, защото ще събудиш сестра си.

Лейн се опита да успокои превъзбудения си син. Той посрещаше с искрено вълнение всяко посещение на по-големия си брат, който си идваше у дома само през уикендите. Уил обожаваше по-малките си брат и сестра и те му отговаряха с не по-малка обич и привързаност.

— Майкъл е прав — обади се Лили Мей. — От тук виждам големия Апалууса на Джони Мак. — Тя се наведе и взе Кати Сю от скута на Лейн. — Ще отида да я сложа в креватчето й, преди да започна да приготвям вечерята.

Лейн се изправи, протегна се и хвана ръчичката на Майкъл. Двамата заедно се затичаха към конюшнята. В мига, в който Джони Мак слезе от коня, той придърпа Лейн към себе си и я целуна страстно и ненаситно. Уил се наведе и вдигна Майкъл на раменете си.

— Те непрекъснато се целуват — отбеляза Майкъл. — А ако не се целуват един друг, тогава целуват мен или Кати Сю.

— А ти не обичаш ли да те целуват? — закачливо попита Уил и свали Майкъл от раменете си. Пусна го на земята и започна да го гъделичка. — Това може би ти харесва повече от целувките, а?

Майкъл се разсмя и се отскубна от Уил, който веднага хукна да го преследва. Докато момчетата тичаха към къщата, Джони Мак обви ръка около кръста на Лейн и отново я привлече към себе си.

— Госпожо Кейхил, благодарил ли съм ти напоследък?

— Да ми благодариш за какво? — невинно попита тя.

— За това, че ме направи най-щастливия мъж на света.

— О, за това ли! — Тя вдигна ръце, обви ги около врата му и допря нос до неговия. — Думите са приятни, но аз предпочитам действията. Дали няма да можеш да ми изкажеш благодарността си тази вечер, след като децата си легнат?

— Няма нищо на този свят, което да искам повече.

Хванати за ръце и с щастливи усмивки на лицата, Лейн и Джони Мак тръгнаха към дома си. И макар че миналото завинаги щеше да остане част от тях, те живееха в настоящето, в сигурността на споделената си любов, свързани навеки от връзките в семейството, което бяха създали заедно.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.